© 2018 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7340-7

ISBN PDF: 978-973-46-7341-4

ISBN print: 978-973-46-1763-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : © Tithi Luadthong/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MONI STĂNILĂ s-a născut în Tomeşti, judeţul Timiş, 1978. A studiat teologie ortodoxă la Timişoara şi Sibiu. Din 2010 trăieşte la Chişinău, unde lucrează în presă ca editorialist la cel mai citit ziar de limbă română, Timpul de dimineaţă, şi conduce împreună cu Alexandru Vakulovski cenaclul literar Republica al Bibliotecii Municipale. A publicat jurnalul de convertire Iconostas (Graphe, 2007), volumele de poezie Postoi parovoz. Confesiunile dogmatistei (Ninpress-Charmides, 2009), Sagarmatha (Tracus Arte, 2012), Colonia fabricii (Cartea Românească, 2015), O lume din evantaie, pe care să nu o împarți cu nimeni (Charmides, 2017) şi romanul Al 4-lea (Tracus Arte, 2013). O parte dintre poemele sale au fost traduse în germană, engleză, franceză, suedeză, rusă, azeră, catalană, turcă.

I. Zăpada

În noaptea pe care lumea o așază astăzi între Bobotează și Sfântul Ioan Botezătorul, a început să ningă cum nu s-a mai văzut niciodată până atunci. Uimirea, bucuria și încântarea tuturor răsunau până la cer. Doar Moș Ilie, singurul care mai prinsese la viața lui o ninsoare adevărată, privea pe fereastră, din singurătatea muntelui, mai mult cu teamă decât cu mulțumire.

Zăpada neașteptată și neprevăzută de prezicătorii vremii din întreaga lume l-a pus pe gânduri. Fulgi mai mari decât oul de gâscă sclipeau rostogolindu-se ușor de pe un fir de lumină pe altul. Împrejurul caselor și blocurilor din Colonie se așeza cu viteză uimitoare o pătură albă din ce în ce mai groasă. Dar ceea ce părea și mai neobișnuit era vântul, care se pornea în fiecare miez de noapte, ridicând și ducând de pe dealuri tot ce se așternuse peste zi. Astfel încât dimineața, cum începea din nou să ningă, Moș Ilie își lua scăunelul vechi cu trei picioare și se așeza în fața ferestrei mici a casei lui din lemn și pământ, cu acoperiș din șindrilă ușoară de brad și putea să jure că aceiași fulgi se întorc să troienească pădurile, de parcă cineva ar cerne aceeași zăpadă. Ca și cum întreaga lume ar fi deodată încuiată într-un glob de cristal, cum sunt cele din târgurile pentru copii, care, când sunt zgâlțâite, ridică stratul alb de jos și îl fac să plutească preț de un minut. Moș Ilie se gândea în sinea lui că cineva scutură globul pământesc la miezul nopții și fulgii de azi sunt fulgii de ieri, cei de ieri sunt cei de alaltăieri, cei de alaltăieri sunt cei de răsalaltăieri și tot așa.

Coloniile se întindeau de la Râul Trecerii la Brâiele de Jos jur împrejurul Globului pământesc ca un fular. În Colonii trăiau doar oameni și solomonari, nu apăruseră făpturile fantastice care împânziseră Pădurea Întunecată, ce forma un al doilea fular de la celălalt mal al Râului Trecerii la Brâiele de Sus. În partea de jos, toate căile maritime fuseseră închise. Iar căi terestre nu mai existau de la Marea Ploaie Verde, care schimbase linia apelor și care dăduse viață Mării Vii de Jos, un fenomen la fel de inexplicabil pentru Moș Ilie ca această ninsoare. Marea Vie de Jos, așa cum se vedea ea în oglinzile cu imagini ce se găseau prin magazine, era o apă veșnic agitată. În ea nu mai trăiau specii de pești cunoscute, dar până la urmă cine putea să știe? Oare îndrăznea cineva să se apropie de malul ei, unde, în ciuda soarelui și a căldurii, valurile de peste cinzeci de picioare urlau și vuiau de-ți înlemnea inima în piept? Degeaba și-au încercat solomonarii puterile pe apele vii, nici urmă de schimbare. Ba mai mult, la cererea Consiliului celor 12 Înțelepți au fost duși acolo solomonarii din întreaga lume. S-au rugat deodată, și-au ridicat bicele din coajă de mesteacăn, și-au mânuit topoarele încercând să îi înghețe malurile, dar nimic nu s-a schimbat.

Spre Brâiele de Sus erau cele Nouă Cetăți care stăpâneau toate așezările pământului și în care nu se putea intra cu una, cu două. Cetățile erau înconjurate de imensa Pădure Întunecată, plină de sate și sătucuri împărțite pe parcele. Iar la marginea Pădurii Întunecate și a celor Nouă Cetăți era Bezna. Ea era opusul Mării Vii de Jos. Era absolut neagră, absolut tăcută, absolut nemișcată pe timp de zi, înfricoșătoare, tumultoasă, plină de jivine pe timp de noapte. De aceea se născuse credința că acolo se duc sufletele oamenilor răi după ce mor. Unii, mai disperați sau mai optimiști, sperau că dincolo de ea, la capăt, ar putea fi lumina sau nimicul, dar cei mai mulți știau că în Beznă sunt uitarea, moartea, iadul.

Acum, ninsoarea asta ciudată, ce nu arăta ca ultima pe care o văzuse Moș Ilie cu 326 de ani în urmă, îi dădea de gândit: oare se va înveșnici și ea precum Marea Vie sau Bezna Hotarului? Cine putea să spună? Și oare Moș Ilie va trăi destul încât să afle răspunsul? Şi oare solomonarii vor fi nevoiți să își scoată iar cărțile pe masă și să-și strunească hamurile, bicele, să-și ascută topoarele? Aștepta o schimbare sau o vizită din partea lui Ionuț. De aceea pândea, de pe scăunelul lui din lemn cu trei picioare, cărarea care urca dintre blocurile Coloniei până la schitul lui din munte. Stratul de zăpadă acoperise deja toporul înfipt în pragul casei.

*

Ionuț împlinise șaptesprezece ani cu o zi înainte să înceapă să ningă. A venit atunci la bătrân, care era stră-stră-stră-stră-stră-stră-stră-stră-stră-străunchiul lui și cel mai bătrân om din Colonia Românească. I-a adus și lui o bucată de tort din fructe vitaminizate de soarele de miazăzi a Coloniilor, exact din apropierea Mării Vii și l-a rugat să mai povestească despre colindele care se cântau pe vremea Moșului Ilie.

Ionuț nu se sătura niciodată de legendele astea vechi și visul lui cel mai puternic, ales din copilărie și confirmat la împlinirea celor cinsprezece ani, după cum era datina locului, se legase cumva de poveștile bătrânului. Visul lui era extrem de prețios, dar și periculos peste măsură, fiindcă tinerii fără vise sau cei cu vise eșuate erau duși în pădurile întunecate ale celor Nouă Cetăți când împlineau optsprezece ani. Acolo, se spunea, lucrau la bunăstarea globului pământesc, dar nimeni nu știa ce se petrece cu adevărat. Foarte rar se întâmpla ca vreunul să se întoarcă peste Râul Trecerii, ce despărțea coloniile de Pădurea Întunecată.

Toți copiii erau obligați să își aleagă un drum în viață. Unul pe care îl visau ei când erau mici și care era încuiat într-o oglindă, apoi pus în raftul casei și păstrat cu sfințenie. La cincisprezece ani trebuiau să-l înmâneze celor 12 Înțelepți ai celor Nouă Cetăți și ei îl păstrau în arhiva Resurselor Umane din Cetatea Verde. La optsprezece ani, tânărul sau tânăra trebuia să afle dacă e vrednic de visul său prin tot felul de probe și examene. Dacă trecea, destinul dorit devenea realitate, dacă nu – copilul devenea locuitor al Pădurii Întunecate. Părinții știau destul de bine că majoritatea copiilor ajung acolo. Ei se simțeau distruși fiindcă existau câteva oglinzi la muzeul Coloniei în care erau închise informații despre pădure. Acolo trăiau spiridușii, spirite ale apelor de diferite națiuni, Omul de Gumă al minelor românești, Miorița vorbitoare, dar și balaurii, ielele, vrăjitorii răi, zgripțorii și zgripțuroaicele, precum și alte vietăți nevăzute cu ochiul liber până la Marea Ploaie Verde. Se știa că există o anumită rânduire socială a pădurilor întunecate pentru că și copiii de acolo aveau visul lor care era luat în calcul de cei 12 Înțelepți. Iar avantajul celor de acolo, dar și dezavantaj în aceeaşi măsură, era că puteau câștiga prietenia sau dușmănia ființelor pădurii. Un băiat ajutat de un pitic sau de o zână, dar și unul care putea să cucerească inima unui zgripțor, era considerat un băiat cu înger, dacă în schimb era luat în primire de un noroios cu un singur ochi, de cumpliții balauri, de iele, de zmei, de vârcolaci sau de o vrăjitoare – era vai de capul lui. Ajungea slugă chinuită, nu mai grea de 30 de kilograme, fără dinți, bătut crunt, hrănit doar cu nisip și nelăsat să se așeze vreodată. Un astfel de nefericit era socotit un om cu demon.

Tocmai din cauza acestor informații, oamenii din Colonii se străduiau din greu să își convingă fiii să aibă vise mărunte, însă, ca o măsură de prevedere, încercau să îi crească respectuoși, harnici, pricepuți în multe meserii. Dacă, Doamne ferește!, își ratau alegerea, singura lor șansă în Pădurile Întunecate era să se adapteze, să își câștige respectul celorlalți, ca să aibă șansa de a se împrieteni cu un înger, dar mai ales de-a ști să fugă de toate promisiunile vrăjitoarelor. Oricum, speranța nerostită a fiecărui părinte era ca visul odraslei să rămână legat de Colonia în care a crescut. Era mult mai simplu pentru un tânăr să treacă examenul dacă își dorea să ajungă tâmplar sau bucătar sau țesător în locul de baștină.

Ionuț și-a ales din pruncie visul său, ceea ce i-a făcut pe părinții lui, stră-stră-stră-stră-stră-stră-stră-stră-stră-strănepoții Moșului Ilie să plângă încontinuu sperând că până la cincisprezece ani Ionuț se va răzgândi. Dar Ionuț nu s-a dat bătut, iar când a sosit clipa, și-a înmânat visul. El voia să ajungă școlar în Cetatea Luminii de dimineață, cea mai importantă din nouă cetăți și casa celor 12 Înțelepți. Nu îl interesa prea tare dacă acolo avea să fie un simplu portar sau ucenicul unui Amoral, important era să aibă acces în cetate.

Cârmuirea acelor vremuri avea structuri clare și simple, gândite în folosul oamenilor, nu al conducătorilor cum se obișnuiește în majoritatea sistemelor sociale. Amoralii stăteau în fruntea structurilor ierarhice. Un Amoral putea veni din rândurile oamenilor simpli sau dintre ale solomonarilor. Putea fi bărbat sau femeie. Pregătirea lui era temeinică și se concentra pe învățătură și asceză. Când se apropia de desăvârșire, era învestit ca Amoral și Alegal, iar voința lui se contopea cu binele, fără să mai poată vreodată să aleagă răul. Din ziua desăvârșirii și a consfințirii unui Amoral nimeni nu mai avea putere asupra lui. El participa la sfaturile Consiliului, conducea adunările solomonarilor, iar atunci când nimeni nu știa ce decizie trebuie luată sau când hotărârile erau contrare legilor pământului, era datoria lui să acționeze conform propriei alegeri. Următoarea structură în piramida ierarhică era Consiliul Înțelepților. El avea o putere politică deosebit de mare, care concura cu cea a Judecătorilor din cele Nouă Cetăți. Diferența dintre Judecători și Consiliu era destul de clară: în timp ce Consiliul putea lua hotărâri pentru întreaga lume, Judecătorul putea decide doar pentru propria cetate. Deci Consiliul nu se putea amesteca în cetăți, dar nici Judecătorii nu puteau decide soarta tuturor. O reuniune a Judecătorilor era la fel de puternică precum cea a Consiliului, însă o astfel de întâlnire avea loc la câteva secole distanță.

Solomonarii, pe de altă parte, acești bătrâni roșcovani și noduroși, stabiliți în Colonii, destul de înspăimântători la chip, aveau, cum bine se știa de mii de ani, putere asupra forțelor văzduhului. Ei erau chemaţi atunci când puterile lor se cereau puse în slujba oamenilor. De aceea poziția lor era una aparte. Dacă ierarhia guvernării pornea de la Amorali și cobora la Consiliu și Judecători, solomonarii reprezentau doar unealta magică a acestora.

Ionuț se visa prins în aceste încrengături doar ca să calce liber în cetate. Cel mai chinuitor pentru părinții lui era că nu își imaginau cum va avea loc examenul de selectare a băiatului. Cum va dovedi el că este sau nu pe măsura visului? Mai ales că Ionuț nu părea să se remarce în mod deosebit. Nici prin minte, nici prin comportament. Era un copil din colonii absolut normal. Însă Moș Ilie îi consola, spunându-le că dacă nu va reuși, va găsi destulă liniște în Pădurile Întunecate. Se știe că acolo unde locul e trist și înfricoșător, cele mai puternice vrăji sunt poveștile, iar Moș Ilie îl învățase câteva mii. Ionuț se va căsători cu o zână bună a apelor și copiii lor vor avea toți îngeraș care să-i ocrotească. Asta se ruga Moș Ilie cu ochii la cer de șaptesprezece ani.

Bătrânul nu și-ar fi imaginat că Ionuț avea acest vis tocmai din cauza poveștilor pe care i le turnase el în urechi. Fiindcă vorbele minunate ale moșului l-au făcut să-şi dorească să cunoască tot trecutul lumii și nașterea tuturor făpturilor, deci să ajungă să țină în mâinile lui cărțile din Bibliotecile Cetății Luminii de dimineață. Orice locuitor al acestei cetăți avea voie să meargă la bibliotecă și să citească ce îi dorea inima. Cărțile nu se comparau cu imaginile și informațiile din oglindă. Erau adevărate, aveau mii de pagini, un miros deosebit de hârtie veche, cotoare puternice, coperte uriașe, dar mai ales ascundeau toate poveștile lumii. Formau o altă realitate în care era cuprins tot adevărul. Acolo erau descrise căile de a deprinde cunoașterea. Ionuț voia cunoașterea și iubea adevărul. Iar aceste dorințe s-au născut în adâncul lui tocmai pentru că moșul l-a îmbuibat cu povești minunate.

Căsuța bătrânului era pe jumătate la vedere, pe jumătate ascunsă sub marginea muntelui. Ferestrele erau pătrate, cu ramele în cruce, după modelul românesc, iar acoperișul tare țuguiat, ca la unele case germanice vechi. Nu avea nici grădină, nici pomi fructiferi. Doar un izvor ieșit din stâncă și înfrumusețat cu turnuri micuțe din pietre de pârâu, așezate una peste alta. În rest, dacă stătea cineva în fața ferestrei și se răsucea în cerc, vedea doar munții ai căror vârfuri se pierdeau în nori, cu stejari și fagi în partea de jos, brazi pe la jumătate și cu crestele complet golașe înfipte ca niște piloni direct în cer. Până să înceapă zăpada, florile acopereau toată culmea pe care se afla casa. Acum nu se vedea decât o pâlnie uriașă și albă, care de la ușa casei cobora și se îngusta printr-o cărare pe sub crengile grele și aplecate ale brazilor. De acolo se putea ajunge în Colonie. Însă din Colonie la casa Moșului Ilie era mai greu de ajuns. Dacă bătrânul nu aștepta oaspeți sau nu îi dorea, drumeagul ce urca de la blocurile coloniștilor, pe aleea ce ducea spre pârâu, pierzându-se imediat în pădure chiar din spatele bisericii, se schimba încontinuu. Un străin nedorit putea pierde și doi ani pe cărarea muntelui fără să știe că merge pe același drum și că îl ocolește zilnic pe bătrânul pe care îl caută.

Ninsoarea nu s-a schimbat deloc în celelalte zile. După trei săptămâni, de sub cetina brazilor a apărut Ionuț. Era un băiat aproape slab, de înălţime medie spre mare, cu părul șaten spre roșcat și ochii tot așa. Practic nu se deosebea de majoritatea tinerilor din toate coloniile lumii, decât foarte puțin și doar în bătaia soarelui, prin nuanța lui ușor roșiatică, moștenită de la bătrân. Ionuț se apropia repede. Fața îi era ascunsă în gulerul hainei și doar câteva șuvițe de păr scăpaseră la aer de sub marginea căciulii și se transformaseră în țurțuri de culoarea mierii. S-a oprit în fața ușii, a bătut de trei ori și a strigat cu glas ascuțit:

— Moșule, sunt eu, Ionuț, deschide!

Bătrânul s-a ridicat de la fereastră, de unde îl urmărise apropiindu-se și, cu pași mici, fără grabă, s-a dus să-i deschidă:

— Să fie cu binecuvântare, a răspuns el.

Ionuț s-a aplecat ca să încapă prin ușa joasă, și-a scos cojocul gros din lână maronie, și-a scuturat căciula imensă din blană de oaie netunsă, le-a așezat pe cuierul înalt din hol și a intrat în cameră. Pe lângă scăunelul cu trei picioare de lângă fereastră, în încăpere se mai aflau o sobă veche cu hornul scos prin perete, lângă ea, sub o perdea verde, era o vană de scăldat din lemn de stejar, făcută dintr-un butoi vechi. În partea opusă se afla o oglindotecă pe care erau așezate foarte puține oglinzi informaționale, ce-și mișcau imaginile necontenit, iar dedesubt o ladă încuiată cu multe lacăte, unde Ionuț bănuia că Moș Ilie ascunde cartea. În spate, lângă peretele opus ferestrei, era un pat din scândură acoperit cu piei de oaie. Deasupra patului, ușor înclinată spre încăpere, era o icoană la care ardea neîntrerupt o luminiță. În mijlocul camerei se aflau o masă cu trei picioare și un șezlong din lemn de brad, încărcat cu pături și blănuri.

Băiatul a sărutat mâna Moșului, a tras scaunul de lângă fereastră și s-a așezat în dreptul măsuței. O lumină slabă și tremurătoare străbătea camera până spre masă, pe sub perdelele împletite. Moș Ilie a adus ceaiuri și biscuiți din făină de grâu sălbatic.

— Drăguțule, ce repede te-ai mai întors pe o zăpadă atât de mare! Iacă, n-ai putut sta liniștit acasă, la gura sobei? Doară ne-am întâlnit, a adăugat el, acum vreo lună.

— Vai, a răspuns Ionuț, nu mă tachina. Eu cred că m-ai așteptat mult, că parcă niciodată nu mi s-a părut așa de scurt drumul. Oricum, de mult am vrut să vin, dar nu m-a lăsat tata. L-am convins cu greu. Se temea să mă lase pe zăpada asta. Dar nu am mai avut răbdare, sunt așa de curios să văd ce zici dumneata.

— Despre ce? se prefăcu bătrânul indiferent.

— Despre ninsoare – și, după o scurtă pauză, Ionuț a adăugat – ninsoarea asta nu e în regulă. Cred că și oamenii încep să simtă. Să vezi ce-a mai scăzut entuziasmul.

— A crescut băiatul meu, a râs moșul, mestecând un biscuit. Ia zi, ce se aude, cum de ți-ai dat seama că oamenii se tem?

— Nu știu cât e de adevărat, dar aseară, la Carul cu Bere, cei de acolo spuneau că Înțelepții vor să trimită ordin la toți solomonarii. Încă nu ai primit vești?

— Încă nu, a mormăit bătrânul, devenind serios și scărpinându-se în barba lui alb-roșiatică cu degetele noduroase. Dar ce căutai tu în birturi?

— Aaa, a râs Ionuț, nu îl știi pe tata?! A vrut să îmi sărbătorească ziua de naștere cumva mai special și până ieri nu a avut timp, dar aseară când a ajuns acasă de la atelier, m-a luat la Carul cu Bere fără să mănânce cina. A vrut să mâncăm acolo, amândoi. Prima parte a fost distractivă, s-a băut, s-a mâncat, s-a dansat, dar când prietenii mei au plecat, am stat gură-cască…

— Cum faci de obicei! l-a întrerupt moșul mormăind.

— …la discuțiile lor. Tâmplarul Gheorghe a zis treaba cu solomonarii. Spunea că știe din sursă sigură. Se întâmplă lucruri nefirești, mai adăugă băiatul. Zăpada asta cade în toate coloniile, de la Râul Trecerii până la Marea Vie, și nea Gheorghe spunea că în unele zone își schimbă culoarea. Iar printre cele Nouă Cetăți oamenii încep să vorbească de beznă. Acolo nu ninge, dar ei cred că va veni o noapte nesfârșită pe pământurile de dincolo. Așa se spune. Ce să fie? Dumneata crezi că e ceva adevărat în zvonurile astea?

Bătrânul nu a răspuns imediat. Se uita cu ochii lui bulbucați, de culoarea pietrei, în cana de ceai. S-a scuturat puternic, ca de un gând urât, făcând să i se amestece barba cu părul aspru, crescut până la centură, și nepieptănat de-o vecie.

— Nu e semn bun, a spus dintr-o dată. Acum trei sute de ani a existat un mare învățător din rândul solomonarilor. L-am cunoscut bine, a adăugat după o pauză. Nu se știu multe despre el în zilele noastre. Pentru că cei 12 Înțelepți au crezut că e mai bine să nu vorbim despre asta. Îl chema Athanasie. Dincolo de râu cred că povestea lui e mult mai cunoscută, chiar și prin parcele, dar aici nu. Era un om foarte deștept, dar şi foarte mândru. Și, în mândria lui, dorea să conducă lumea. Să fie stăpânitorul tuturor, împărat peste toate făpturile vii. Își dorea să schimbe cârmuirea actuală și legile ei. El așa considera, că există oameni superiori cărora trebuie să li se dea puterea. Voia delimitarea clară a claselor sociale. Cei de jos să rămână veșnic neputincioși și să slujească celor puternici. Iar concepția lui nouă câștiga adepți cu ușurință, pentru că mulți se lasă orbiți de putere și atraşi de promisiuni. Mai ales între făpturile întunecate, care trăiesc exact pe sistemul dorit de Athanasie. Înainte ca toate planurile lui să devină cunoscute, el a fost pregătit în Cetatea Luminii de dimineață ca să devină Amoral. Însă în ajunul desăvârșirii ca Amoral și Alegal, chiar înainte de consfințirea finală, când ar fi trebuit să primească puterea de a fi deasupra lucrurilor mărunte, a dispărut. Fiindcă odată consfințit, nu ar mai fi putut să dorească ceva rău. Și, din păcate, nu a fugit cu mâinile goale, ci cu trei din cele mai importante cărți: Cartea Religiei, Cartea Solomonarilor și Cartea Magiei.

Ionuț își proptise coatele pe genunchi, obrajii pistruiați în palme și asculta abia respirând, ca de fiecare dată când Moș Ilie îi povestea ceva. În jurul lor liniștea era ca o pătură călduroasă, iar de afară nu răzbătea nici un sunet. După o vreme, Moș Ilie a adus și a aprins lămpașul.

— A fost urmărit și căutat, dar deja nimeni nu mai avea putere asupra lui. Iar cine nu are consfințirea finală de Alegal și Amoral poate încă să aleagă între bine și rău. El a ales răul și a devenit Ilegal și Imoral. S-a aflat despre planurile lui de a schimba ordinea lumii abia după ce se apucase să corupă ființe de pe întregul pământ, promițându-le ranguri importante în împărăția lui. Când a considerat că e destul de puternic, a pornit un mare război. Atunci Consiliul celor 12 Înțelepți ne-a chemat pe toți să facem un zid viu și să îl ducem spre beznă. Ne-am dus toți cei care iubeam Binele. Cel puțin așa am crezut. Dar când am stat față în față cu el, o parte dintre solomonarii prezenți au întors împotriva noastră bicele de mesteacăn. A fost o luptă sângeroasă, cumplită, alături de solomonari a fost nevoie să vină oștirile Judecătorilor. Mulți dintre oameni au fost uciși. Și am fi pierit cu toții într-o singură zi dacă nu ne-ar fi venit în ajutor făpturile bune din pădurile întunecate. Chiar și așa, tot nu reușeam să îi învingem. Ne puteam apăra, dar nu puteam învinge.

Moș Ilie a făcut o scurtă pauză, apoi s-a întins ușor spre Ionuț și i-a șoptit la ureche, de parcă nu ar fi fost singuri în casă:

— Voia să înstăpânească bezna, să alunge căldura, să încuie soarele și luna. Asta i-ar fi dat puterea de care avea nevoie ca să se proclame împărat. Voia să controleze prin frică inimile tuturor.

Ionuț a sărit în picioare ca o santinelă surprinsă dormind. A stat așa o vreme, cu ochii căscați, înspăimântat.

— Noaptea veșnică? Ce s-a întâmplat mai departe? De ce îmi povestești despre el abia acum?

Bătrânul s-a făcut că nu îl aude și a continuat pe același ton secretos, coborându-și privirile în cana de pământ din care mireasma teiului se răspândea în fuioare:

— După multe jertfe din rândul celor buni, a ieșit din pădure o armată de tineri luminoși. Nimeni nu i-a văzut nici până atunci, nici de atunci. Îmbrăcați în haine argintii, cu scuturi și săbii de diamant, toate însemnate cu un X pus în picioare. Vorbeau o limbă veche și aveau aripi. Erau fără cai și fără arcuri. Aveau un marș fără pereche între oștiri, pasul lor cutremura pământul. S-au apropiat de Ilegal și de solomonarii trecuți de partea lui și, fără să slăbească pasul sau să folosească armele, i-au trimis în beznă. Apoi, în același marș, au dispărut în pădure. Dar unul dintre ei, cu o mantie de purpură, a apărut în fața noastră. Nu putea fi privit. Chipul lui strălucea ca soarele. A strigat ceva în limba lui veche și a dispărut.

— Nu se știe ce a strigat? a întrebat într-o suflare Ionuț.

— Cei 12 înțelepți au dat un răspuns. Dar a fost răspunsul bun? Nu știu. „Doar Binele este atotputernic. Răul nu este nici legat, nici înfrânt. Feriți-vă de răutate.“

— Cine crezi că au fost acei tineri?

— Oameni nu cred că au fost – a spus Moș Ilie – poate îngeri, a șoptit.

Ionuț a privit spre icoana de deasupra patului. Se vorbea mult în întreaga lume despre zâne, pitici cu puteri supranaturale, iele, sânziene, căpcăuni, balauri, vârcolaci, dar despre îngeri nu se știau prea multe și nu se vorbea, decât în sens figurat, când cineva avea o prietenie cu făpturile bune. Dar în realitate, așa, despre îngeri ca persoane, apărute printre oameni, acum auzea prima dată.

— Și crezi că dacă acum va fi ceva rău, îngerii vor veni din nou?

— Nu cred, a răspuns, m-am gândit de multe ori la războiul acela. Mai ales că de atunci până acum, în fiecare noapte din Ținutul de Sus, se dau lupte la Bezna Hotarului. Sigur, nu războaie ca acela de atunci. Sunt lupte pe care Judecătorii și căpeteniile le pot stăvili. Deci e limpede că răul nu a fost legat, înfrânt. Poate nu îngerii trebuie să ducă lupta în locul nostru. Răul nu are un corp pe care să îl legi, nici nu există cum există binele sau apa. Răul, fiule, e lipsa binelui. Și atunci ce era răul în războiul solomonarilor? Oare nu Ilegalul? Iar dacă Ilegalul a luat asupra sa răul și l-a îmbrăcat ca pe o haină, cine va putea să îl înfrângă? Oare nu tot un om ca el? Oare nu un om care se va înveșmânta cu binele? Dacă răul a luat un trup, nu îngerii îl pot învinge, ci un alt trup care va îmbrăca binele. Dar cât de bun trebuie să fie un om ca să ajungă desăvârșit în bine? Uite, nu am aflat răspunsuri clare nici în cărțile mele, nici în cele din Bibliotecile Cetății Luminii de dimineață – a continuat amărât bătrânul. Din tot ce am aflat, pot doar să bănuiesc ce va fi. Un om ajunge mai degrabă desăvârșit în rău, fiindcă răul corupe, ispitește, promite, dă ce nu e al lui. Omul care vrea să se desăvârșească în bine are un drum mai anevoios înainte, dar mai potrivit cu destinul lui. Însă cade mereu, greșește, atunci – mă întreb eu – va putea binele lui să depășească puterea răutății? Chiar și pentru un solomonar credincios și bun, e mai ușor să aducă furtuna decât să o alunge. Și dacă pornești un război, în care unii mor, alții sunt schilodiți, alții ucid, mai ești bun? Mai rămâi curat? Uite, asta nu reușesc să aflu, deși încerc de trei sute de ani. Şi, pe de altă parte, cum să învingi în război fără să lupți?

— Aşa-i, unchiule.

— Ori Ilegalul acela a supraviețuit în beznă, dacă mesajul îngerului a fost înțeles corect de înțelepți, și acum se întoarce să acopere pământul, ori s-a răzvrătit un altul la fel de puternic ca el. Evident acum e un singur lucru, nu e bine, e o vreme de cernere, o vreme în care ni se cere să ducem la capăt ce nu am putut desăvârși acum 300 de ani, să ieșim în față cu lanțuri puternice, dar fără răutate. Nu știu. Mi se pare mie că răul de astăzi e chiar mai puternic, pentru că nu ispitește doar inima omului, ci tot ce îl înconjoară. Uite, bezna și zăpada au fost pervertite de glasul rău. Ce va fi acum, nu știm. Dar lumea nu mai pare să se aștepte doar la luptele pe care le-a câștigat în ultimii ani Straja Hotarului. Cred că acest război va semăna cu cel dintâi.

Au mai discutat ei multe lucruri. Ionuț voia să creadă că îngerii vor veni din nou, dar pe de altă parte Moș Ilie se întreba: atunci de ce le-au lăsat acel mesaj în limba veche? Oare asta nu însemna că acum lumea trebuie să învețe să se descurce? Ionuț asculta, cerea detalii, punea întrebări. Au vorbit așa până aproape de revărsatul zorilor. Moș Ilie l-a culcat pe Ionuț în patul său, iar el a ațipit în șezlong. La amiază au mâncat împreună, apoi Ionuț i-a adus bătrânului mai multe brațe de lemne, să aibă pentru foc, i-a cărat găleți mari cu apă de la izvor și abia spre seară s-a întors în Colonie, alergând printre fulgii mari cât oul de gâscă.