Frances Hardinge, The Lie Tree

Copyright © Frances Hardinge, 2015

First published 2015 by Macmillan Children’s Books, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6648-5

ISBN PDF: 978-973-46-6649-2

ISBN print: 978-973-46-6425-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © nuvolanevicata/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Născută în Brighton, Marea Britanie, în anul 1973, FRANCES HARDINGE este pasionată de lumea victoriană, pe care o transpune în cărţile sale şi o populează cu personaje misterioase. Copilărind în atmosfera micilor cătune englezeşti, ea a decis să urmeze cursurile Universităţii Oxford, unde a studiat limba şi literatura engleză. Fascinaţia faţă de latura gotică a epocii victoriene se reflectă atît în opera sa – care cuprinde deja şapte romane şi numeroase nuvele –, cît şi în însăşi înfăţişarea autoarei: o apariţie excentrică, înveşmîntată în haine de modă veche şi purtînd întotdeauna o pălărie neagră. Romanul Copacul minciunilor a fost desemnat în anul 2015 cîştigător al Premiului Costa pentru cea mai bună carte a anului.

Tatălui meu,
pentru înţelepciunea sa blândă şi
pentru integritatea pe care mi-a insuflat-o.
Pentru faptul că m-a respectat ca pe un adult
cu multă vreme înainte ca eu să mă fi maturizat.

Capitolul 1

În exil

Vaporul înainta lent, dar neabătut şi într-un avânt sacadat greu de suportat, ca atunci când cineva îşi zgândăre întruna un dinte bolnav. Insulele, de-abia zărite prin ceaţa groasă, semănau şi ele cu nişte dinţi – aşa i se părea lui Faith. Nu dinţi sănătoşi, curaţi, ca aceia din Dover, ci nişte măsele sparte şi cariate, ce se iţeau strâmbe din valurile mării cenuşii şi agitate. Vaporul poştal îşi croia încăpăţânat drum prin valuri, ungând cerul cu fum.

— Uite o egretă, a rostit Faith, clănţănind din dinţi şi făcând un semn cu mâna.

Howard, fratele ei mai mic, care avea doar şase ani, s-a întors imediat, însă era prea târziu: pasărea măreaţă, cu trupul spălăcit şi vârful aripilor acoperit cu pene întunecate, dispăruse. Faith a tresărit uşor de durere când băieţelul s-a foit, aşezându-se mai bine în poala ei. Cel puţin nu mai plângea după doică.

— Acolo mergem noi? şi-a mijit Howard ochii spre insulele fantomatice din depărtare.

— Da, How.

Ploaia răpăia pe acoperişul subţire din lemn ce-i adăpostea. Vântul rece bătea dinspre punte, înţepând-o pe Faith pe frunte şi pe obraji.

În ciuda zgomotelor din jurul ei, Faith putea să bage mâna în foc că aude nişte sunete slabe venind dinspre lada pe care stătea. Hârşâitul unor mişcări alunecoase ale pielii îmbrăcate în solzi. O durea sufletul când se gândea la micul şarpe adus de tatăl ei din China, închis în ladă, slăbit de frig, încolăcindu-se şi descolăcindu-se înspăimântat ori de câte ori se înclina vaporul.

Din spatele ei răsunau voci ce se luau, parcă, la întrecere cu ţipetele pescăruşilor şi cu bătaia ritmică a vâslelor uriaşe. Ploaia se pornise serios, iar pasagerii se înghesuiau acum spre mica suprafaţă acoperită de la pupă. Era loc pentru toţi călătorii, dar nu şi pentru toate cuferele. Myrtle, mama lui Faith, se străduia să revendice un loc bun pentru bagajele familiei lor – şi reuşea cu mare succes.

Aruncând o privire grăbită peste umăr, Faith a văzut-o pe Myrtle fluturând din braţe ca un conductor, în vreme ce doi mateloţi mutau cuferele şi lăzile familiei Sunderly la locul ales. Myrtle era moleşită de oboseală şi acoperită până la bărbie cu şaluri, însă, ca întotdeauna, vorbea cu oricine, peste oricine: caldă, curtenitoare şi mândră, mânată fără greş de încrederea pe care o au femeile frumoase în cavalerismul neajutorat al celor din jur.

— Mulţumesc, da, acolo, chiar acolo… Vai, îmi pare teribil de rău, dar chiar nu avem ce să facem – pe o parte, dacă nu vă supăraţi – în orice caz, lada dumneavoastră îmi pare foarte rezistentă. Mă tem că hârtiile şi proiectele soţului meu nu ar rezista în umiditatea asta groaznică – pastorul Erasmus Sunderly, renumitul naturalist – cât de amabil din partea dumneavoastră! Mă bucur tare mult că nu vă deranjează…

Dincolo de ea, Unchiul Miles, cu faţa rotundă şi bonomă, moţăia pe locul lui, senin şi liniştit ca un căţeluş ce se odihnea lângă un foc bun. Privirea fetei a trecut peste el, oprindu-se asupra siluetei înalte, nemişcate din spatele lui: tatăl lui Faith, în haina lui neagră, preoţească, cu fruntea şi nasul coroiat ascunse sub borul larg al pălăriei.

Faith îl venera de când se ştia. Chiar şi acum, el privea în depărtare, spre orizontul cenuşiu, cu o expresie de nepătruns, distanţându-se de ploaia rece, de duhoarea santinei, de fumul cu iz de cărbune şi de îmbulzeala oamenilor de rând. De cele mai multe ori îl zărea mai des în amvon decât prin casă, aşa că i se părea straniu să-l vadă acolo, să fie atât de aproape. Într-un fel, îi părea rău pentru el – nu era în elementul lui, arăta ca un leu captiv într-un ring de circ, biciuit de ploaie.

Aşa cum îi poruncise Myrtle, Faith şedea pe cea mai mare ladă a familiei, ca să nu o mai poată scoate nimeni de acolo. De obicei reuşea să devină una cu decorul, nimeni nu acorda vreodată atenţie unei fete de paisprezece ani, cu trăsături împietrite şi cosiţe maronii, de culoarea noroiului. Acum tresărea sub privirile ranchiunoase ale celorlalţi pasageri, chinuită de stinghereala pe care Myrtle nu o simţise niciodată.

Silueta plăpândă a mamei sale era aşezată în aşa fel încât nimeni altcineva să nu mai poată încerca să-şi aducă bagajele la adăpost. Un bărbat înalt, cu umerii largi şi cu nasul coroiat, era gata să treacă pe lângă ea cu un cufăr, însă l-a oprit din drum, întorcându-se spre el şi zâmbindu-i.

Myrtle a clipit uşor şi ochii ei imenşi, albaştri, s-au mărit, sclipind de sinceritate, ca şi cum de-abia în clipa aceea reuşea să vadă bine persoana din faţa ei. În ciuda nasului înroşit de frig şi a palorii, zâmbetul tot reuşea să îi fie dulce şi încrezător.

— Vă mulţumesc că sunteţi atât de înţelegător.

În voce i s-a simţit doar urma unei mici ezitări obosite.

Era unul dintre vicleşugurile la care apela Myrtle atunci când avea de-a face cu bărbaţii, o cochetărie la fel de facilă şi de firească precum o deschidere de evantai. De câte ori îi mergea strategia, lui Faith i se întorcea stomacul pe dos. A mers şi de data aceasta. Domnul s-a îmbujorat, a făcut o plecăciune scurtă şi s-a retras, dar Faith vedea foarte bine că era nemulţumit. De fapt, avea impresia că familia ei reuşise să-i enerveze pe aproape toţi cei aflaţi la bord.

Howard îşi adora cu timiditate mama, iar Faith o văzuse şi ea în aceeaşi lumină dulce, când fusese mai mică. Rarele vizite ale lui Myrtle în camera copiilor îi provocau atunci o bucurie copleşitoare. Lui Faith îi plăcuse la nebunie până şi ritualul prin care era spălată, îmbrăcată şi dichisită pentru aceste întâlniri cu mama sa. Myrtle îi părea pe vremea aceea o fiinţă de pe altă lume: caldă, voioasă, frumoasă şi intangibilă, ca o nimfă a soarelui cu un gest ales pentru modă.

Însă în decursul ultimului an, Myrtle hotărâse că e momentul „să se ocupe mai îndeaproape de Faith“, iar pentru asta trebuia ca ea să întrerupă brusc lecţiile lui Faith şi să o târască pe nepusă masă în diverse vizite sau prin oraş, abandonând-o apoi în camera copiilor sau la lecţii. Astfel, familiaritatea avusese ocazia să-şi exercite obişnuitul efect: încetul cu încetul, înlăturase aura de mister şi estompase farmecul neobişnuit al mamei. Faith începuse să se simtă ca o păpuşă de cârpă, înşfăcată şi aruncată cât colo după toanele unui copil neastâmpărat, cu un temperament nesuferit.

Oamenii începuseră acum să dea înapoi. Myrtle s-a aşezat în vârful celor trei cufere de lângă lada lui Faith, cu un aer profund satisfăcut.

— Sper din toată inima că în casa pe care ne-a pregătit-o domnul Lambent există un salon aşa cum se cuvine, a început ea, şi că servitorii îşi vor face treaba. Bucătăreasa nu poate fi franţuzoaică, aici nici nu încape discuţie. Nu pot ţine o gospodărie dacă bucătăreasa hotărăşte să mă înţeleagă greşit oricând are ea chef…

Vocea lui Myrtle nu era neplăcută, dar cuvintele ţârâiau la nesfârşit. Timp de o zi întreagă, trăncăneala ei însoţise familia peste tot: sporovăise cu vizitiul trăsurii care îi dusese la gară, cu cei care încărcaseră bagajele familiei în trenurile spre Londra şi apoi spre Poole, cu hangiul morocănos la care înnoptaseră şi cu căpitanul vaporului poştal pe care se aflau acum.

— Dar de ce mergem acolo? a întrerupt-o Howard. Avea ochii sticloşi de oboseală. Clipa aceea era una de răscruce: în faţa lui se afla fie o porţie zdravănă de moţăială, fie o criză de nervi.

— Ştii deja de ce, dragule, i-a răspuns Myrtle, aplecându-se să mângâie uşor părul umed al băieţelului şi dându-i-l la o parte de pe frunte, cu un deget înmănuşat. Pe insula care se vede acolo se află câteva peşteri foarte importante, unde nişte domni au descoperit o mulţime de fosile interesante. Nimeni nu ştie la fel de multe despre fosile cum ştie tatăl tău, aşa că l-au invitat să arunce o privire.

— Dar de ce am venit şi noi? a insistat Howard. În China nu ne-a luat. Nici în India. Nici în Africa. Nici în Monga. Cea din urmă era varianta proprie pentru Mongolia.

Era o întrebare bună, una pe care şi-o puneau, probabil, mulţi oameni. Cu o zi înainte, un val de mesaje scrise, ce purtau păreri de rău şi contramandări pe ultima sută de metri, se pogorâse asupra caselor din parohia pastorului Sunderly, ca nişte fulgi de zăpadă dreptunghiulari şi plini de regret. Probabil că până acum vestea plecării neaşteptate a familiei se răspândise ca gândul.

Adevărul e că Faith însăşi şi-ar fi dorit să afle răspunsul la întrebarea lui Howard.

— Ah, în locurile alea n-am fi putut să mergem! i-a răspuns Myrtle evaziv. Acolo erau şerpi, boli şi oameni care sunt în stare să mănânce câini. Aici e cu totul altceva. O să fie ca o mică vacanţă.

— A trebuit să plecăm din cauza Omului cu Gândaci? a mai întrebat-o Howard, încreţindu-şi fruntea de concentrare.

Pastorul, care până atunci nu dăduse nici un semn că le-ar fi ascultat conversaţia, a răsuflat deodată pe nas, scoţând un şuierat dezaprobator. S-a ridicat în picioare.

— Ploaia a început să se potolească, iar aici e prea aglomerat, a decretat el şi s-a pornit spre punte.

Myrtle a tresărit şi şi-a îndreptat privirea spre Unchiul Miles, care se freca la ochi, abia trezit din somn.

— Poate că ar trebui … Ăăă, să fac şi eu o mică plimbare.

A aruncat o privire fugară, cu subînţeles, spre sora lui, ridicând uşor din sprâncene. Şi-a răsucit vârfurile mustăţii şi şi-a urmat cumnatul.

— Unde a plecat Tata? a întrebat Howard pe un ton plângăcios, lungindu-şi gâtul spre punte. Pot să merg şi eu? Pot să-mi iau pistolul?

Myrtle a închis pentru o clipă ochii, iar buzele îi fremătau, ca şi cum ar fi rostit o rugăciune tăcută, exasperată pentru linişte. Apoi i-a deschis şi a zâmbit spre Faith.

— Vai, Faith, ce bine că mă pot baza pe tine! a rostit ea, zâmbindu-i, ca de obicei, cu un amestec de duioşie şi resemnare. Poate că nu ai tu cea mai voioasă prezenţă… dar măcar nu pui niciodată întrebări.

Faith a reuşit să-i zâmbească rece, fără nici o expresie. Ştia la cine se referea Howard când vorbea despre Omul Gândac şi bănuia că întrebarea lui lovise într-un punct sensibil.

În ultima lună, familia trăise ca într-o ceaţă îngheţată a lucrurilor nerostite. Peste tot se loviseră de priviri, de şuşoteli, de schimbări subtile de atitudine şi de înstrăinarea treptată a celor din jur. Faith observase transformarea, dar nu reuşea să-şi dea seama care era motivul ei.

Apoi, într-o duminică în care se întorceau cu toţii de la biserică, îi abordase un bărbat cu o pălărie maronie din fetru, prezentându-se, dând mult din cap şi făcând o grămadă de plecăciuni, însă cu un zâmbet ce-i rămânea pe buze fără a i se oglindi şi în ochi. Scrisese o lucrare despre gândaci. Oare ar fi dorit respectatul pastor Erasmus Sunderly să-i scrie un cuvânt-înainte? Respectatul pastor nu voia şi se enerva tot mai tare văzându-i insistenţa. Străinul „voia cu orice preţ să-i facă cunoştinţă“ încălcând orice cod al bunelor maniere, iar în cele din urmă pastorul i-a spus-o verde în faţă.

Zâmbetul omului atât de pasionat de gândaci a dispărut cu totul, locul fiindu-i luat de o expresie mult mai puţin plăcută. Faith încă îşi amintea veninul ce mustea în vocea lui.

— Iertaţi-mă c-am îndrăznit să cred că politeţea dumneavoastră se va ridica la înălţimea intelectului. Având în vedere ce zvonuri circulă, stimate pastor, am crezut că v-aţi bucura să găsiţi un coleg cercetător care încă mai e dispus să vă strângă mâna.

La amintirea acelor cuvinte, lui Faith i-a îngheţat din nou sângele în vene. Nu şi-ar fi imaginat vreodată că avea să-şi vadă tatăl insultat în faţă. Şi mai grav a fost faptul că pastorul se îndepărtase de omul acela cu o furie rece, fără a-i cere o explicaţie. Bănuielile înfiorătoare ale lui Faith începeau să se cristalizeze. Umblau nişte zvonuri, iar tatăl ei ştia despre ce e vorba, chiar dacă ea nu ştia.

Myrtle se înşela. Faith avea o mulţime de întrebări, ce se zvârcoleau şi se încolăceau printre gândurile ei, asemenea şarpelui din ladă.

Nu, nu pot s-o fac. Nu trebuie să las să se-întâmple asta.

În gândurile ei, îi spunea mereu asta. Nu-i dăduse niciodată vreun alt nume, de teamă că astfel ar fi avut şi mai multă putere asupra ei. Asta era deja o dependenţă, nu încăpea îndoială. Asta era un lucru la care renunţa mereu, însă niciodată până la capăt. Asta era exact opusul felului în care o cunoştea lumea pe Faith. Faith, fata cea bună, de încredere. Faith pe care te puteai baza, Faith cea statornică şi plictisitoare.

Cel mai greu îi era să reziste în faţa ocaziilor neaşteptate. Un plic nesupravegheat, din care se iţea colţul unei scrisori, imaculat şi ademenitor. O uşă neîncuiată. O conversaţie purtată cu voce tare, când oamenii nu se gândeau că cineva ar fi putut trage cu urechea.

În fiinţa ei sălăşluia o foame teribilă, iar fetele nu aveau voie să simtă o asemenea foame. Ele ar fi trebuit să ciugulească câte puţin când luau masa, iar mintea ar fi trebuit să se mulţumească şi ea cu puţin. Câteva lecţii învechite de la vreo guvernantă obosită, plimbări plictisitoare, îndeletniciri pentru care să nu-şi folosească intelectul. Dar nu era suficient. Toată cunoaşterea – orice cunoaştere, de fapt – o atrăgea pe Faith şi, prin faptul că o fura pe nevăzute, se delecta cu o otravă delicioasă.

Acum însă curiozitatea îi era provocată de ceva anume şi avea un ţel arzător. Chiar în clipa aceea, tatăl ei şi unchiul Miles puteau sta de vorbă despre Omul Gândac şi despre motivul exodului brusc al familiei.

— Mamă… Pot să mă plimb un pic pe punte? Stomacul…

Aproape că şi-a crezut propria minciună. Stomacul chiar i se frământa, dar de entuziasm şi curiozitate, nu din cauza smuciturilor ambarcaţiunii.

— Bine, dar să nu vorbeşti cu nimeni, chiar dacă ţi se adresează cineva. Ia umbrela, ai grijă să nu cazi în apă şi întoarce-te înainte să te ia răceala.

În vreme ce Faith mergea încet de-a lungul balustradei, cu burniţa răpăindu-i pe umbrelă, şi-a dat seama că cedase din nou. Nerăbdarea făcea să-i curgă prin vene un vin rubiniu ameţitor, ascuţindu-i toate simţurile. S-a îndepărtat încet de Myrtle şi de Howard, iar apoi s-a plimbat stingheră, fiind dureros de conştientă de toate privirile aţintite asupra ei. Una câte una, aceste priviri s-au plictisit de ea, mutându-se în altă parte.

A sosit şi momentul potrivit. Nu se uita nimeni. A traversat repede puntea şi s-a făcut nevăzută printre lăzile înghesuite la baza coşului decolorat al vasului, ce se tot zgâlţâia. Aerul avea gust de sare şi de vinovăţie, iar ea pulsa de viaţă.

S-a strecurat dintr-o ascunzătoare în alta, ţinându-şi fustele adunate pe lângă corp, ca să nu fluture în bătaia vântului, dând-o de gol. Picioarele ei late, pătrăţoase, atât de stângace atunci când i se luau măsurile pentru pantofi eleganţi, călcau liniştit pe scânduri, cu o grijă atent exersată.

A găsit un ascunziş bun între două lăzi; de acolo îi vedea pe tatăl şi pe unchiul ei, care se aflau la nici trei yarzi¹ de ea. Să-şi vadă tatăl fără a fi ea văzută îi părea un sacrilegiu.

— Să fug din casa mea! exclama pastorul. Duhneşte a laşitate, Miles. N-ar fi trebuit să te las să mă convingi să plec din Kent. Şi la ce bun am plecat? Zvonurile sunt ca nişte câini. Dacă tu fugi, ei te vor hăitui.

— Da, Erasmus. Zvonurile chiar sunt ca nişte câini, a mijit ochii prin lornion Unchiul Miles. Şi vânează în haită, atacă doar la vederea vânatului. Trebuia să părăseşti comunitatea pentru o vreme. Şi acum, că ai plecat, vor găsi altceva de vânat.

— Fugind aşa, pe furiş, la adăpostul întunericului, nu am făcut altceva decât să hrănesc câinii ăştia, Miles. Plecarea va fi folosită ca o dovadă împotriva mea.

— Poate că aşa va fi, Erasmus, i-a răspuns Unchiul Miles neobişnuit de serios, dar ai prefera să fii judecat aici, pe o insulă izolată, de câţiva oieri, sau în Anglia, în mijlocul atâtor persoane importante? Excavaţia de pe Insula Vane a fost cea mai bună scuză pe care am putut s-o găsesc pentru a pleca şi mă bucur că ai hotărât să mă asculţi. Ieri dimineaţă, articolul din Intelligencer a fost citit la micul dejun în toată ţara. Dacă ai fi rămas, ţi-ai fi forţat tot cercul de cunoştinţe să hotărască dacă să te susţină sau să te desconsidere. Având în vedere cum s-a răspândit zvonul, cred că nu ţi-ar fi plăcut decizia lor. Erasmus, unul dintre cele mai citite şi mai respectate ziare din ţară te-a descris ca fiind un impostor şi un mincinos. Dacă nu vrei să-i supui pe Myrtle şi pe copii batjocurii şi chinului unui scandal, nu te poţi întoarce în Kent. Până când numele nu îţi este din nou fără pată, nu vă mai aşteaptă nimic bun acolo.

1. Unitate de măsură a distanţei din sistemul de măsură anglo-saxon, egală cu 0,914 metri (n. red.).

Capitolul 2

Vane

Un impostor şi un mincinos.

Cuvintele vâjâiau în capul lui Faith în vreme ce-şi continua plimbarea prin ploaie, privind neatentă spre insulele pe lângă care treceau. Cum ar fi putut să-l bănuiască cineva pe tatăl ei de minciună? Sinceritatea lui sumbră, neiertătoare, era cea mai mare pacoste şi cea mai mare mândrie a familiei lor. Ştiai întotdeauna ce părere are despre tine, chiar dacă te lovea din plin crivăţul dezaprobării lui. Şi ce voia Unchiul Miles să spună prin „impostor“?

Până s-a întors ea la adăpostul salonului, Unchiul Miles şi tatăl ei şedeau din nou la locurile lor. Faith s-a aşezat iarăşi pe lada şarpelui, neputând să privească pe nimeni în ochi.

Unchiul Miles a mijit ochii la un almanah umezit de ploaie, ca şi cum ar fi fost, într-adevăr, într-o vacanţă cu familia; apoi a ridicat privirea spre mare.

— Uite! a arătat el cu mâna. Acolo e Vane.

La început insula părea foarte mică, dar Faith şi-a dat seama curând că era orientată cu partea îngustă spre ei, ca un vapor cu prova ascuţită. Abia când feribotul a înconjurat-o şi a început să se deplaseze de-a lungul coastei, şi-a dat seama cât de întinsă e, în comparaţie cu fâşia pe care o văzuseră iniţial. Valuri înalte, negre, se spărgeau de stâncile maronii, aruncând în aer arcade din spumă.

Aici nu stă nimeni, a fost primul ei gând. Nimeni n-ar putea veni de bunăvoie să locuiască aici. Probabil că e un adăpost pentru proscrişi. Pentru criminali, cum e Australia. Şi pentru cei care fug de ceva, ca noi.

Suntem în exil. Probabil va trebui să rămânem aici pentru totdeauna.

Au trecut pe lângă promontoriile pline de caverne şi pe lângă mici golfuri în care se vedeau clădiri solitare, de-a lungul malului. Apoi feribotul a încetinit, întorcând cu greu, pentru a intra într-un golf mai adânc decât cele întâlnite până atunci, înconjurat de un zid înalt; dincolo de acesta se zăreau şiruri de case pestriţe cu acoperişurile ude. Zeci de vase mici de pescuit se legănau şi se zguduiau, cu parâmele încâlcindu-se fantomatic prin ceaţă. Ţipetele pescăruşilor erau asurzitoare, strigau toţi pe acelaşi ton discordant. Pe feribot s-a declanşat mişcarea; parcă toţi pasagerii au răsuflat în acelaşi timp şi au început să-şi pregătească bagajele.

Ploaia s-a pornit iarăşi cu înverşunare, în clipa în care vasul s-a aşezat la odihnă lângă chei. În toiul strigătelor, al aruncării de parâme şi al aşezării schelei de acces la bord, Unchiul Miles a lăsat să cadă câteva monede în palme, iar bagajele familiei Sunderly au fost cărate la mal.

— Pastorul Erasmus Sunderly şi familia?

Un bărbat subţire, îmbrăcat într-un pardesiu negru, şedea pe chei, ud până la piele, cu apa curgând şiroaie de pe borul larg al pălăriei. Era proaspăt ras şi avea o figură plăcută, parcă uşor îngrijorată şi vag albăstruie din cauza frigului.

— Domnul Anthony Lambent vă transmite complimente.

A făcut o plecăciune formală şi a întins o scrisoare – destul de umedă, de altfel. Când a făcut acest gest, Faith i-a remarcat gulerul alb şi şi-a dat seama că e preot, ca tatăl ei.

Pastorul a citit scrisoarea, a dat din cap a încuviinţare şi i-a întins mâna.

— Domnul… Tiberius Clay?

— Exact, domnule, i-a răspuns Clay, strângându-i respectuos mâna. Eu sunt preotul paroh din Vane.

Faith ştia că preotul paroh e diacon angajat să ajute un pastor sau un vicar care are prea multe parohii în grijă sau prea multă treabă.

— Domnul Lambent m-a rugat să vă cer iertare în numele dumnealui. Şi-ar fi dorit să vă întâmpine în persoană, dar ploaia asta neaşteptată… s-a strâmbat Clay spre norii plumburii. Gropile săpate de curând sunt în pericol să se umple cu apă, aşa că se asigură că totul este bine acoperit. Vă rog, domnule – îmi permiteţi să pun nişte oameni să se ocupe de bagajele dumneavoastră? Domnul Lambent şi-a trimis trăsura pentru a vă transporta la Bull Cove.

Pastorul nu a zâmbit, dar răspunsul mormăit pe care i l-a dat nu era lipsit de căldură. Manierele alese ale parohului îl cuceriseră, fără îndoială.

Faith îşi dădea seama că atrăgeau privirile tuturor. Oare misteriosul scandal ajunsese deja în Vane? Nu, probabil era vorba doar despre faptul că erau străini şi coborâseră de pe vas cu o cantitate absurdă de bagaje. Auzea în jur tot felul de şuşoteli înăbuşite, dar nu reuşea să înţeleagă nimic. Păreau să fie un amalgam de sunete, fără urmă de armonie.

Cu ceva dificultate, cuferele şi lăzile familiei Sunderly au fost prinse cu tot felul de cureluşe, luând forma unui turn alarmant de înalt, pe acoperişul încăpătoarei, dar uzatei trăsuri. Înăuntru, preotul abia a avut loc să se strecoare alături de familia Sunderly. Trăsura a pornit la drum, zguduindu-se pe piatra de râu şi făcând dinţii lui Faith să clănţăne.

— Sunteţi şi dumneavoastră om de ştiinţă, domnule Clay? l-a întrebat Myrtle, ignorând cu eleganţă huruitul roţilor.

— În compania de faţă, nu mă pot declara decât un simplu amator, i-a răspuns Clay, făcând o mică plecăciune spre pastor. Însă profesorii mei de la Cambridge au reuşit să-mi bage în cap un pic de geologie şi de istorie naturală.

Faith nu era deloc surprinsă. Mulţi dintre prietenii tatălui ei erau preoţi ce deveniseră pasionaţi de ştiinţele naturii în acelaşi fel. Fii ai unor familii bune, a căror soartă urma să fie legată de Biserică, erau trimişi la o universitate de prestigiu, unde primeau o educaţie elegantă şi respectabilă – clasicii literaturii, greacă, latină şi un pic de ştiinţă. De multe ori, acel pic crea dependenţă.

— Principala mea contribuţie la excavaţie este aceea de fotograf: e o pasiune a mea, a rostit el înveselit de menţionarea îndeletnicirii sale. Din păcate, desenatorul tehnic al domnului Lambent a avut ghinionul de a-şi rupe încheietura în prima zi, aşa că eu şi fiul meu înregistrăm descoperirile cu aparatul meu de fotografiat.

Trăsura ieşea acum din micul „orăşel“ – care lui Faith îi părea mai curând un sat – şi urca un drum accidentat, în zigzag. La fiecare zguduitură, Myrtle se agăţa speriată de rama ferestrei, făcându-i pe toţi să se agite.

— Clădirea de pe promontoriu este turnul de telegraf, le-a explicat Clay.

Faith a zărit cu greu un cilindru mare, de un maroniu murdar. La scurtă vreme a apărut pe partea stângă o biserică micuţă, cu clopotniţa ascuţită.

— Casa parohială este chiar în spatele bisericii. Sper din toată inima că-mi veţi face onoarea de a veni la ceai cât vă aflaţi în Vane.

Trăsura se lupta din răsputeri să urce dealul, scârţâind şi zdrăngănind atât de rău, încât Faith se aştepta să-i cadă o roată. În cele din urmă, s-a oprit cu o smucitură şi pe acoperiş au răsunat două lovituri puternice.

— Iertaţi-mă o clipă, le-a spus Clay şi a coborât.

S-a auzit o conversaţie însufleţită, într-un amestec de engleză şi franceză pe care urechea lipsită de exerciţiu a lui Faith nu l-a putut descifra.

Figura lui Clay a apărut din nou în uşa trăsurii, cu o expresie îngrijorată şi nefericită.

— Vă cer mii de scuze. Se pare că ne confruntăm cu o dilemă. Casa pe care aţi închiriat-o este Bull Cove, iar acolo se poate ajunge doar pe un drum de jos, ce merge de-a lungul ţărmului, sau pe cel de sus, ce trece peste muchia stâncii şi coboară pe partea cealaltă. Tocmai am aflat că drumul de jos este inundat. Există un parapet, dar valurile sunt mult prea mari şi…

S-a încruntat, aruncând o privire justificatoare spre cerul cenuşiu.

— Bănuiesc că drumul de sus presupune o călătorie mai lungă şi mai obositoare? l-a întrebat Myrtle iritată, aruncând o privire fugară spre Howard, care stătea posac.

Clay a tresărit.

— E un drum… e un drum foarte abrupt. Adevărul este că vizitiul tocmai mi-a spus că nu ar putea calul să tragă trăsura, aşa cum este ea acum, în susul dealului.

— Vreţi să spuneţi că trebuie să coborâm şi să mergem pe jos? a înmărmurit Myrtle, iar figura ei drăgălaşă a luat o expresie aspră.

— Mamă, a şoptit Faith, simţind că se apropie un impas, eu am umbrela şi nu mă deranjează deloc să merg un pic pe jos…

— Nu! s-a răstit Myrtle suficient de tare încât fata să se înroşească. Dacă am să fiu stăpâna unei case noi, n-am de gând să-mi fac apariţia acolo arătând ca un şobolan ud. Şi nici tu!

Faith simţea cum din străfundul fiinţei ei se ridică un val de frustrare şi de mânie. Îi venea să strige: Ce mai contează? Ziarele ne fac albie de porci – chiar crezi că oamenii ne vor dispreţui mai tare fiindcă apărem ude?

Preotul paroh părea teribil de stânjenit.

— Atunci mă tem că trăsura va trebui să facă două drumuri. E o baracă veche în apropiere – un observator pentru vasele de pescuit sardine. Oare cuferele dumneavoastră ar putea fi lăsate aici, urmând să se întoarcă trăsura după ele? Pot rămâne eu să le păzesc, m-aş bucura să vă fiu de folos.

Figura lui Myrtle s-a luminat de recunoştinţă, însă înainte să apuce să răspundă, a intervenit soţul ei.

— Este inacceptabil, a rostit tatăl lui Faith. Să-mi fie iertat, dar unele dintre cutiile acestea conţin mostre de floră şi de faună imposibil de înlocuit. Trebuie să mă ocup chiar eu de ele, să ajungă în casă cât mai repede posibil, altfel vor fi pierdute.

— Ei bine, nimic nu mă-mpiedică să aştept în baraca asta şi să scutesc bietul cal de greutatea mea, a declarat Unchiul Miles.

Clay şi Unchiul Miles au coborât, iar lăzile şi cuferele familiei au fost descărcate unul câte unul, rămânând pe acoperiş doar lăzile şi cutiile cu specimene. Însă vizitiul tot se uita îngrijorat la fundul îndoit al trăsurii, încruntându-se şi gesticulând: încărcătura era încă prea grea.

Tatăl lui Faith nu a dat nici un semn c-ar fi fost dispus să coboare şi să li se alăture celorlalţi bărbaţi.

— Erasmus… a început Unchiul Miles.

— Trebuie să rămân cu specimenele mele, l-a întrerupt imediat pastorul.

— Poate dacă am descărca doar una dintre lăzi? a propus Clay. E o cutie etichetată „diverse fragmente“, mult mai grea decât celelalte…

— Nu, domnule Clay. Răspunsul pastorului a sosit iute şi rece ca gheaţa. Cutia aceea este deosebit de importantă.

Bărbatul a trecut cu privirea peste fiecare membru al familiei sale, cu ochii reci şi goi, peste Myrtle şi Howard, iar apoi ochii i-au poposit asupra lui Faith. Fata s-a îmbujorat, ştiind că îi sunt evaluate greutatea şi importanţa. A simţit un gol în stomac, ca şi cum ar fi fost aşezată pe talerul unui cântar uriaş.

I s-a făcut greaţă. Nu putea aştepta clipa ucigător de umilitoare în care tatăl ei şi-ar fi rostit cu voce tare decizia.

Fără să-şi privească în ochi părinţii, s-a ridicat, dezechilibrându-se uşor. De data aceasta, Myrtle n-a mai spus nimic ca s-o oprească. Ca şi Faith, îşi dăduse seama de hotărârea luată pe muteşte de pastor şi i se supunea.

— Domnişoară Sunderly? a rostit Clay surprins, când a văzut-o pe Faith coborând din trăsură şi aterizând cu cizmele direct într-o băltoacă.

— Am umbrelă, a rostit ea repede, şi chiar speram să pot lua o gură de aer proaspăt.

Minciuna aceea micuţă i-a permis să-şi păstreze măcar o fărâmă de demnitate.

Vizitiul a evaluat din nou încărcătura trăsurii şi de data aceasta a încuviinţat din cap. În timp ce trăsura se îndepărta hurducându-se, Faith a evitat privirile însoţitorilor ei; obrajii îi ardeau de umilinţă, în ciuda vântului rece.

Ştiuse dintotdeauna că e mai puţin importantă decât Howard, preţiosul fiu al familiei. Acum însă aflase că valoarea ei e undeva sub cea a unei lăzi cu „diverse fragmente“.

*

Baraca era împlântată în deal, cu intrarea spre mare. Fiind scobită în stânca neagră, lucioasă, avea acoperişul din ardezie înclinat şi ferestre mici, fără geamuri. Înăuntru, pe duşumea, se formaseră mici băltoace. Afară însă ploaia începea să se domolească.

Unchiul Miles şi Clay au târât înăuntru cutiile şi cuferele familiei, pe rând, în timp ce Faith şi-a scuturat boneta udă leoarcă, simţindu-se amorţită şi inutilă. Abia când caseta de valori a tatălui ei i-a aterizat la picioare cu o bufnitură, fata a tresărit însufleţită. Cheia rămăsese în broască.

În cutia aceea se aflau toate documentele tatălui ei. Jurnalele lui, notiţele de cercetare şi toată corespondenţa. Poate că acolo avea să găsească vreun indiciu legat de misteriosul scandal care îi izgonise pe insulă.

Şi-a dres vocea.

— Unchiule… Domnule Clay… Batista şi hainele îmi sunt tare ude. M-aţi putea lăsa o clipă să…

S-a oprit, făcând un semn stânjenit spre gulerul murdar.

— Ah, desigur!

Clay părea chiar un pic alarmat, aşa cum erau toţi bărbaţii atunci când părea pe cale să se întâmple ceva misterios legat de hainele femeieşti.

— Parcă se domoleşte iar ploaia, a intervenit Unchiul Miles. Domnule Clay, ce-aţi zice să mergem un pic de-a lungul costişei, ca să-mi puteţi povesti mai multe despre excavaţie?

Cei doi bărbaţi au ieşit din încăpere, iar după o vreme vocile lor s-au îndepărtat.

Faith s-a aşezat în genunchi lângă caseta de valori. Învelişul din piele îi aluneca de sub degete şi fata s-a gândit pentru o clipă să-şi scoată mănuşile, însă ar fi durat prea mult: erau teribil de strâmte, după modelul mănuşilor pentru copii. Curelele ce strângeau cutia erau înţepenite, dar au cedat după ce le-a zgâlţâit zdravăn. Cheia s-a răsucit în broască. Ridicând capacul, a văzut o mulţime de hârtii îngălbenite, acoperite cu mai multe scrisuri de mână. Nu-i mai era frig. Faţa îi ardea, iar degetele îl furnicau.

A început să deschidă scrisori, scoţându-le cu grijă din plicuri şi ţinându-le de margine, ca să nu le păteze şi să nu le şifoneze. Comunicări de la jurnale ştiinţifice. Scrisori de la editura ce-i publica broşurile. Invitaţii la muzee.

Era o treabă dificilă şi mergea foarte încet; Faith a pierdut noţiunea timpului. În cele din urmă a dat peste o scrisoare care i-a atras atenţia.

„… punând la îndoială autenticitatea nu uneia, ci a tuturor fosilelor pe care le-aţi adus în faţa comunităţii ştiinţifice şi pe care v-aţi clădit reputaţia. Susţin că acestea ar fi, în cel mai bun caz, modificate în mod intenţionat; iar în cel mai rău caz, pur şi simplu falsuri. Descoperirea de la New Falton, susţin ei, ar fi de fapt două fosile lipite cu mare pricepere. S-au găsit urme de clei la încheieturile aripilor…“

S-a auzit o bătaie în uşă, iar Faith a tresărit speriată.

— Faith! a răsunat vocea unchiului ei. S-a întors trăsura!

— O clipă! a răspuns ea, împăturind scrisoarea, cuprinsă de panică.

În clipa aceea şi-a dat seama că pe mănuşa ei albă, udă leoarcă, era o pată mare de cerneală albastră. Şi-a dat seama îngrozită că, probabil, pătase şi scrisoarea, lăsând o urmă de deget.