John Withington, A Disastrous History of the World: Chronicles of War, Earthquake, Plague and Flood

© 2014 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4608-1

ISBN PDF: 978-973-46-4609-8

ISBN print: 978-973-46-4339-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Pierre‑Jacques Volaire (1729‑1799), Erupţia Vezuviului (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHN WITHINGTON, absolvent al Facultăţii de Istorie de la Oxford University, fost reporter şi producător de radio şi televiziune, este la ora actuală unul dintre cei mai importanţi specialişti britanici în istoria dezastrelor. A scris cinci cărţi pe această temă, printre care A Disastrous History of Britain şi Flood: Nature and Culture.

Introducere

Dacă veţi urmări un buletin de ştiri, cu reportaje despre valuri seismice, cutremure, inundaţii musonice, gripă aviară şi terorism internaţional, veţi fi iertat dacă veţi trage concluzia că lumea devine din ce în ce mai periculoasă pe zi ce trece. Şi totuşi, oamenii au convieţuit mereu cu dezastrele. Acestea pot fi naturale, precum sînt bolile, uraganele sau erupţiile vulcanice, accidentale, cum sînt incendiile ori naufragiile, sau produse în mod deliberat, precum războaiele sau masacrele. Specia umană nu apăruse de mult cînd puţin a lipsit să fie nimicită de o erupţie vulcanică, cu 74.000 de ani în urmă. Mai recent, în secolul al XIV-lea, Marea Ciumă i-a făcut pe mulţi dintre înaintaşii noştri să creadă că oamenii aveau să dispară. Apoi, în secolul XX, marii tirani – Hitler, Stalin şi Mao – au părut a se lua la întrecere pentru a vedea cine poate extermina mai mulţi oameni. Acest volum istoriseşte poveştile celor mai cumplite dezastre ale lumii antice şi moderne, care au făcut milioane de oameni să-şi piardă viaţa, dar care au scos la iveală totodată cea mai curajoasă şi mai generoasă latură a fiinţelor umane. Pînă în prezent, oamenii au reuşit să supravieţuiască tuturor acestor dezastre.

1

Erupţii vulcanice

Lacul Toba

Probabil că unul dintre cele mai vechi dezastre despre care avem cunoştinţă a fost şi cel care aproape a reuşit să nimicească rasa umană. Cu aproximativ 74.000 de ani în urmă a avut loc o erupţie vulcanică de proporţii în locul în care se află acum lacul Toba, pe insula Sumatra din arhipelagul indonezian. Conform unor teorii formulate recent, cataclismul a redus populaţia de aproape un milion de oameni care exista la acea dată la numai 10.000. Erupţia a fost una dintre cele mai mari din toate timpurile, probabil de 28 de ori mai puternică decît cea a vulcanului Tambora din 1815 (vezi mai jos), cea mai cumplită erupţie din perioada modernă. Vulcanologii cred că a durat nu mai puţin de zece zile, dar, aşa cum se întîmplă adeseori în timpul erupţiilor vulcanice, efectul cel mai distructiv nu l-a avut erupţia în sine, ci volumul enorm de cenuşă propulsată în atmosferă şi efectul acesteia asupra vremii. În prezent, ne îngrijorează încălzirea globală, dar vulcanul Toba a antrenat la nivel global o răcire a vremii cu efecte catastrofice, propulsînd în atmosferă aproximativ 2.800 de kilometri cubi de rocă ce au împiedicat razele soarelui să mai ajungă la pămînt şi au cufundat planeta într-o iarnă vulcanică întunecată ce a durat şase ani, temperaturile scăzînd cu pînă la cinci grade¹. De asemenea, s-au produs ploi acide deosebit de abundente, iar plantele, animalele şi strămoşii noştri au murit pe suprafaţa întregului glob cînd lumea a fost aruncată în ultima epocă glaciară pe care a cunoscut-o. Într-un sit arheologic din centrul Indiei poate fi văzut şi astăzi un strat cu o grosime de şase metri alcătuit din fragmente de rocă provenită din erupţia vulcanului Toba, iar în Malaysia zone întregi au fost acoperite cu un strat de aproape nouă metri grosime.

Lacul Toba este situat în apropierea unei falii ce străbate centrul Sumatrei, unul dintre punctele vulnerabile ale scoarţei terestre, şi probabil că Indonezia este şi în prezent ţara cu cea mai intensă activitate vulcanică de pe Pămînt. Erupţia preistorică a produs un crater imens care s-a umplut cu apă şi astfel a apărut cel mai mare lac din Indonezia şi unul dintre cele mai adînci din lume. Avînd o lungime de 80 de kilometri, străjuit de stînci cu o înălţime de pînă la 240 de metri, în prezent lacul este o întindere de apă pitorească şi liniştită şi una dintre cele mai frumoase atracţii turistice din Sumatra. De asemenea, sedimentele provenite din erupţie au format în centrul lacului pitoreasca insulă Samosir, devenită în prezent o populară destinaţie de vacanţă.

Insula Santorini

În zilele noastre, un alt paradis turistic este Santorini, un cerc mic de insule vulcanice din Marea Egee, aflat la aproximativ 200 de kilometri depărtare de Grecia continentală, celebru pentru apusurile de soare spectaculoase ce pot fi admirate din golful circular. Golful este de fapt marginea unui crater produs în urma unei explozii vulcanice catastrofale ce a avut loc cam cu 3.500 de ani în urmă. Pe atunci, Santorini era o insulă izolată, cu un diametru de 16 kilometri, în mijlocul căreia o culme muntoasă de o pitorească simetrie se înălţa pînă la aproximativ 1.600 de metri. Aici şi în Creta a luat naştere una dintre cele mai măreţe civilizaţii ale lumii preistorice, care a dominat estul Mediteranei un mileniu şi jumătate în timpul Epocii Bronzului. Minoicii care locuiau aici erau un popor educat şi rafinat; iubeau sculptura, picturile şi bijuteriile şi aveau locuinţe cu apă curentă, atît rece, cît şi caldă, toalete şi săli de baie.

În acea zi cumplită, existenţa lor confortabilă a fost întreruptă cu brutalitate de un cutremur. Pereţii s-au crăpat şi s-au năruit, casele s-au dărîmat. Probabil că mulţi au plecat în acest moment, poate către Grecia continentală, dar mai probabil spre Creta, aflată la 112 kilometri depărtare. Totuşi, nu toţi au plecat, sau poate că unii dintre cei care plecaseră s-au întors mai tîrziu, căci dovezile descoperite arată că drumurile au fost eliberate şi dărîmăturile au fost adunate cu grijă în mormane. Cineva a clădit o vatră improvizată pentru gătit lîngă una dintre clădirile ruinate; altcineva a urcat o cadă de baie pe un acoperiş pentru a strînge apă de ploaie. Nu ştim cu precizie cît timp trecuse de la cutremur, dar tentativa de reconstrucţie avea să se sfîrşească brusc. Probabil că o nouă serie de trepidaţii a fost primul indiciu că ceva nu era în ordine. În acest moment, minoicii au fugit oare din nou? Cu siguranţă, unele dovezi ne arată că au făcut-o. Cînd arheologii le-au descoperit casele, în acestea erau puţine semne de rămăşiţe omeneşti sau de aur, argint şi alte obiecte de valoare, în timp ce în magaziile subterane au fost găsite ustensile de uz casnic şi provizii.

Pentru cei care au rămas totuşi, perspectivele aveau să fie sumbre. O primă erupţie a acoperit insula cu o ploaie uşoară de zgură, destul de asemănătoare cu zăpada. Au urmat bucăţi mai mari de rocă. Ulterior, vîrful acelui munte pitoresc şi simetric s-a crăpat brusc şi o coloană de fum şi cenuşă s-a ridicat în aer la peste 30 de kilometri înălţime, cu o bubuitură care a putut fi auzită din centrul Africii pînă în Scandinavia şi din Golful Persic pînă în Gibraltar. Explozia a creat un crater imens în care s-a scurs apa mării, formînd golful ce reprezintă trăsătura definitorie a insulei Santorini din zilele noastre, cu stîncile sale înalte colorate în nuanţe de negru, cenuşiu, roz şi arămiu, în jurul unei mări cu o adîncime de 400 de metri. 130 de kilometri cubi din volumul insulei au fost pulverizaţi, iar din cer a coborît o avalanşă incandescentă, sufocînd tot ce mai rămăsese în viaţă pe Santorini, acoperind insula cu zgură şi roci sfărîmate pînă la o înălţime de 30 de metri. Pe locuitorii care se refugiaseră pe insula Creta îi păştea probabil o primejdie la fel de mare, întrucît erupţia a provocat valuri gigantice, înalte de pînă la 90 de metri, care se izbeau de ţărm. Palate măreţe precum cel din Cnossos au suferit stricăciuni cumplite. Locuinţele s-au dărîmat, corăbiile s-au scufundat, iar pămîntul a fost sufocat şi otrăvit de nori mari plini de zgură şi cenuşă, ceea ce a redus drastic producţia de alimente. Mulţi consideră că acest dezastru a însemnat începutul sfîrşitului pentru civilizaţia minoică.

Aceasta a fost una dintre cele mai puternice erupţii din toate timpurile, depăşită probabil doar de cea a vulcanului Tambora (vezi mai jos) în ultimii 5.000 de ani. Secole de-a rîndul, insula Santorini a rămas pustie, pînă cînd fenicienii s-au stabilit aici, în jurul anului 1200 î.Hr., dar regiunea este în continuare activă din punctul de vedere al fenomenelor vulcanice. În prezent, Thera, cea mai mare insulă din arhipelag, se învecinează cu două insule mai mici, adăpostite în golful său cu o lungime de 13 kilometri – Palea Kameni („Cea arsă demult”) şi Nea Kameni („Cea arsă de curînd”) –, ambele create de erupţii subacvatice. Abia în 1966 arheologii au scos la lumină, în stare aproape intactă, un oraş străvechi aflat în apropierea localităţii Akrotiri din zilele noastre. Îngropat în cenuşă vulcanică solidificată, acesta a fost supranumit „Pompeiul Mării Egee”. Avea străzi şi pieţe, case cu trei niveluri şi scări interioare din piatră, instalaţii de apă menajeră, sisteme de canalizare şi picturi murale frumoase, înfăţişînd maimuţe, vînzători de peşte, doamne elegante şi copii care boxează, surprinşi în posturi extraordinar de dinamice şi naturale. Unii cred că Santorini era Atlantida, tărîmul dispărut pe care Platon l-a descris ca pe „o mare şi uimitoare putere, care domina întreaga insulă şi multe alte insule”, pînă într-o zi, cînd „a fost lovită de cutremure şi inundaţii fatidice”, astfel încît „insula Atlantidei a fost înghiţită de mare şi a dispărut”. Iar coloana de cenuşă produsă de erupţie ar putea fi „stîlpul de nor” despre care Biblia spune că Dumnezeu l-a trimis lui Moise şi israeliţilor, pentru a-i călăuzi din Egipt? Cu siguranţă, fumul ar fi putut fi văzut din apropierea Nilului, pe cînd se înălţa în atmosferă.

Pompei

Pe insula Santorini există un oraş bine păstrat în care timpul a încetat să mai curgă în momentul în care s-a produs dezastrul. Dar nimeni nu ştie cu certitudine care a fost soarta locuitorilor săi. Au reuşit să fugă? Dacă nu au făcut-o, la ce s-au gîndit şi ce au simţit cu cîteva momente înainte de a fi nimiciţi de cataclism? La Pompei există un alt oraş excelent conservat ale cărui dimensiuni sînt şi mai mari, dar în acest caz avem şi o relatare elocventă a modului în care locuitorii săi şi-au găsit sfîrşitul.

În anul 79 d.Hr., la poalele muntelui Vezuviu apăruseră mai multe oraşe, datorită faimei solului deosebit de fertil din regiunea respectivă. La acea vreme, se pare că puţini bănuiau că muntele era un vulcan, chiar dacă erupsese deja de mai multe ori, distrugînd la un moment dat o serie de aşezări din Epoca Bronzului. De asemenea, regiunea era expusă cutremurelor. În 62 d.Hr., un cutremur provocase atît de multe stricăciuni în Pompei, încît 17 ani mai tîrziu acestea nu fuseseră reparate complet. Şi totuşi, locuitorii oraşului refuzau să plece. Nu-i îngrijora nici apropierea de cavernele fumegînde şi gheizerele vulcanice cu aburi fierbinţi din Cîmpiile Flegrei, considerate a fi poarta spre Hades, care se aflau la mai puţin de 30 de kilometri de casele lor. Erau mulţumiţi că-şi puteau aduna în continuare măslinele şi fructele ce creşteau din abundenţă pe pantele Vezuviului, în timp ce soarele strălucitor, domolit de brize răcoroase, ademenea nou-veniţii să-şi construiască vile şi mai somptuoase. Oraşul se mîndrea cu un amfiteatru cu 16.000 de locuri, cu băi publice superbe şi cu bordeluri şi cîrciumi de lux.

Primele semne ale dezastrului care se pregătea să îi lovească au apărut în anul 79, la începului lunii august, cînd izvoarele şi puţurile au început să sece. De asemenea, s-au semnalat cazuri în care cîinii, pisicile şi celelalte animale din gospodării au devenit agitate. Pe 20 august, pămîntul a început să fie zguduit de mici cutremure. Pliniu cel Bătrîn, la acea dată cel mai mare specialist roman în istorie naturală, sosise în regiune cu cîteva săptămîni înainte pentru a prelua comanda flotei staţionate la Miseno, la puţin mai mult de 30 de kilometri depărtare de muntele Vezuviu, la marginea golfului Napoli. În vîrstă de 56 de ani, uşor supraponderal şi afectat de probleme respiratorii, Pliniu şi-a început ziua de 24 august ca de obicei – a stat o oră întins la soare, a făcut o baie rapidă în mare, apoi a luat o masă copioasă. De-abia se aşezase, intenţionînd să citească două-trei ore, cînd sora lui a intrat pe neaşteptate, spunîndu-i că văzuse pe cer, spre nord-est, un nor imens, cu o formă ciudată, şi că afară părea să se întunece. Nepotul său, Pliniu cel Tînăr, pe atunci în vîrstă de 17 ani, avea să noteze că norul semăna cu „un pin” care se înălţa pînă foarte sus şi apoi se răspîndea spre vîrf „ca şi cum ar fi avut ramuri”.

Pe la amiază, s-a auzit un bubuit asurzitor cînd Vezuviul s-a căscat, scuipînd foc, cenuşă, zgură şi pietre. În prezent, oamenii de ştiinţă estimează că erupţia ar fi produs o coloană de fum cu o temperatură de 850 de grade, care se ridica la mai bine de 30 de kilometri înălţime. Cu siguranţă, explozia va fi făcut pămîntul să se cutremure cu violenţă. O ploaie deasă de cenuşă a căzut, ascunzînd cu totul soarele şi transformînd ziua în noapte. Reacţia lui Pliniu cel Bătrîn a fost întocmai cea anticipată de nepotul său: „Fiind un cărturar adevărat, unchiul meu a înţeles imediat că fenomenul trebuia studiat îndeaproape”. El s-a hotărît să plece în largul golfului cu un mic grup de vase, pentru a vedea mai bine ce se întîmpla. Pliniu cel Tînăr a refuzat invitaţia de a i se alătura, spunînd că avea de studiat. Au pornit spre est de-a lungul golfului şi, nu după mult timp, au fost copleşiţi de nori denşi de cenuşă fierbinte, în timp ce amiralul îşi dicta observaţiile şi comentariile unui scrib. Încercînd să se apropie de ţărm, Pliniu a descoperit că nu putea înainta, calea fiindu-i blocată de zgură şi roci provenite din erupţie. Cîrmaciul l-a îndemnat cu insistenţă să se întoarcă. Dar Pliniu a strigat: „Norocul le surîde celor curajoşi!” şi au înaintat încă trei mile pînă la Stabiae, unde au acostat. De acum, mulţi soldaţi intraseră în panică, aşa că, pentru a-i linişti, Pliniu a făcut spectacol, îmbăindu-se pe îndelete şi luînd o masă copioasă. Cu toate acestea, noaptea a fost şi mai îngrozitoare decît fusese ziua, străbătută de bubuituri şi detunături înspăimîntătoare şi jerbe de foc ce ţîşneau din munte, în timp ce ploaia de cenuşă nu mai contenea.

Dimineaţa, „pereţii casei se balansau din pricina şocurilor repetate şi violente şi păreau să se mişte cînd într-o parte, cînd în cealaltă”. Se punea o problemă chinuitoare – marinarii ar fi trebuit să rămînă înăuntru, riscînd să fie prinşi sub dărîmăturile clădirii prăbuşite, sau să se expună gazelor sufocante şi ploii de pietre pentru a se întoarce la corăbii? Au ales să fugă, încercînd să-şi protejeze capetele cu ajutorul unor perne. În aer pluteau un miros insuportabil de sulf şi atît de multă cenuşă, încît au avut nevoie de torţe pentru a vedea pe unde merg. Cînd au ajuns pe malul mării, trepidaţiile făceau marea să se agite cu atîta violenţă, încît corăbiile erau aruncate încoace şi-ncolo ca nişte jucării. Amiralul a cerut apă de două ori. Apoi s-a prăbuşit. Gazul otrăvitor să-i fi agravat problemele respiratorii sau să fi avut un atac de cord din cauza efortului? Oricare ar fi fost cauza, Pliniu a decedat, dar camarazii săi au reuşit să scape şi aveau să-i istorisească întreaga poveste nepotului său. La Miseno, Pliniu cel Tînăr şi mama sa petrecuseră o noapte agitată. Zguduiturile deveniseră „atît de violente, încît părea că pămîntul nu se scutura doar, ci era întors cu susul în jos”, iar Pliniu cel Tînăr a văzut marea „retrăgîndu-se brusc, ca şi cînd cutremurul ar fi sorbit-o, şi multe vietăţi au rămas aruncate pe nisip”.

În cele din urmă, au reuşit să fugă de-a lungul ţărmului, îndepărtîndu-se de vulcan. În spatele lor, vedeau un „nor negru, cumplit, sfîşiat de flăcări ce izbucneau brusc, răsucindu-se întocmai ca şerpii şi despicîndu-se spre a dezvălui pale de foc mai mari decît fulgerele”, în timp ce ziua a devenit întunecată precum „o cameră cu obloanele trase, fără pic de lumină”. Au fost aproape copleşiţi de o mulţime tot mai mare de fugari care gemeau, plîngeau şi ţipau: „Unii îşi strigau părinţii în gura mare, alţii îşi căutau copiii, iar alţii, bărbaţii sau nevestele… mulţi îşi ridicau braţele spre cer, invocînd zeii, dar alţii, şi mai mulţi, spuneau că zeii nu mai existau, iar aceasta era ultima noapte de pe Pămînt”.

Pliniu cel Tînăr a scăpat cu viaţă şi a putut povesti, dar mulţi au pierit la Pompei. Probabil că unii au fost ucişi de loviturile directe ale pietrelor de 20 de centimetri care cădeau ca ploaia asupra oraşului. Alţii vor fi fost înghiţiţi de valul fierbinte de zgură şi cenuşă care s-a revărsat pe străzi, înaintînd cu 100 de kilometri la oră. Iar alţii au fost îngropaţi şi sufocaţi în propriile case, cînd acoperişurile s-au prăbuşit sub greutatea grămezilor de pietriş înalte de trei metri. Cenuşa s-a dovedit a fi tot ce îşi puteau dori mai mult arheologii, formînd un mulaj perfect al fiecărui cadavru pe care l-a învăluit, mulaj care s-a păstrat chiar şi după descompunerea corpului. Detaliile păstrate erau atît de precise, încît expresiile faciale şi chiar şi pliurile îmbrăcăminţii puteau fi observate cu precizie. În jurul oraşului Pompei s-au găsit rămăşiţele a aproximativ 1.150 de cadavre, dintr-o populaţie ce însuma, probabil, 20.000 de locuitori, ceea ce sugerează că mulţi au conştientizat pericolul şi au fugit la timp. Este posibil ca acest cataclism să fi fost printre puţinele în care săracii au avut şanse mai mari de supravieţuire decît bogaţii, fiindcă, după toate probabilităţile, cei care nu aveau decît prea puţine lucruri personale cărora să le poarte de grijă au fugit primii. Şi totuşi, mînia Vezuviului a năpăstuit o porţiune întinsă a regiunii rurale, aşadar este posibil ca părăsirea oraşului Pompei să nu fi fost de ajuns, iar marea agitată şi mai mult de erupţia vulcanică i-a înecat, probabil, pe mulţi alţii.

Chiar mai aproape de Vezuviu decît Pompei se afla Herculanum, o aşezare de pe malul mării care avea o populaţie de vreo 5.000 de locuitori. Acesta a fost probabil acoperit de lava incandescentă în primele cinci minute după marea explozie. Cîteva zeci, poate chiar sute de oameni s-au refugiat în renumitele băi ale oraşului, care aveau deschidere spre mare, dar imediat, talazurile i-au lovit cu putere chiar în momentul în care avalanşa fierbinte ce venea dinspre munte se scurgea prin uşile şi ferestrele clădirilor din oraş, frîngînd coloane imense de pe soclurile lor ca şi cînd ar fi fost beţe de chibrituri. Unele porţiuni din Herculanum au fost îngropate la o adîncime de 15 metri, dar dacă Pompeiul a fost acoperit de zgură şi cenuşă care puteau fi înlăturate cu lopata, oraşul de pe malul mării a rămas ascuns sub o crustă asemănătoare cu cimentul, care nu putea fi înlăturată decît printr-o laborioasă perforare şi dăltuire, apărîndu-l de vînătorii de comori care au ajuns la Pompei înaintea arheologilor. Un grup de şapte adulţi, patru copii şi un bebeluş au fost găsiţi ghemuiţi într-un colţ; una dintre femei încă mai avea inele cu pietre preţioase pe degete. În cuptoarele brutăriilor se mai găseau pîini, iar mesele din gospodării erau încărcate cu ouă, fructe, nuci şi legume. Un băiat bolnav era întins în pat, cu o farfurie cu carne de pui neatinsă lîngă el. Herculanum ne oferă imaginea impresionantă a unei comunităţi surprinse în momentul în care a fost lovită de dezastru. Stabiae, localitatea în care Pliniu cel Bătrîn şi-a petrecut ultima noapte, a fost şi ea îngropată de erupţie.

De atunci, Vezuviul a mai erupt de multe ori, ultima dată în 1944, dar erupţiile nu au fost niciodată atît de distrugătoare precum cea din cumplita lună august a anului 79 d.Hr.

Etna

Conform unei legende greceşti, o poveste inspirată probabil de relatări ale erupţiei din insula Santorini (vezi mai sus), Zeus s-ar fi luptat cîndva cu Typhon, un monstru imens, iar „întreg pămîntul şi bolta cerului şi marea au clocotit”. Mitul se încheie cu victoria lui Zeus şi întemniţarea adversarului său sub muntele Etna din Sicilia, dar, din vizuina sa, Typhon a îmboldit vulcanul să producă şi alte stricăciuni. În mod cert, Etna a fost unul dintre cei mai activi vulcani consemnaţi în istorie, erupînd de peste 70 de ori între anii 1.500 î.Hr. şi 1669 d.Hr. Numele său se trage dintr-un cuvînt grecesc care înseamnă „Cel ce arde”.

Etna are o înălţime de aproape 3.350 de metri. Una dintre primele descrieri ale vulcanului care s-au păstrat îi aparţine poetului grec Pindar şi datează din 475 î.Hr.: „Monstrul azvîrle în înaltul cerului jeturi înspăimîntătoare de foc, o minunăţie care te uluieşte dacă o priveşti sau o auzi”. 79 de ani mai tîrziu, se spune că vulcanul ar fi oprit armata cartagineză care încerca să cotropească insula, iar o erupţie deosebit de distructivă a avut loc în 1169 d.Hr., cînd 15.000 de persoane au fost ucise numai în portul Catania.

Totuşi, cea mai violentă erupţie a vulcanului de care avem ştiinţă a avut loc cu o jumătate de mileniu mai tîrziu, în 1669. De săptămîni întregi, Etna scuipase pietre şi gaz, fără a produce pagube sau victime. În luna martie s-a produs un cutremur, însoţit, după observaţiile episcopului de Catania, de „vuiete îngrozitoare”. Apoi, trei zile mai tîrziu, au avut loc „trei erupţii cumplite”. Prin aer zburau bolovani, iar tăciunii aprinşi şi cenuşa „cădeau ca o ploaie de foc”. Muntele s-a despicat de-a lungul unei fisuri lungi de 10 kilometri. Primul expus era oraşul Nicolosi, deşi majoritatea locuitorilor săi au reuşit să fugă. Înainte de sfîrşitul lunii, două oraşe şi cîteva aşezări mai mici au fost şterse de pe faţa pămîntului, iar bubuitul vulcanului care erupea se făcea auzit la o distanţă de 80 de kilometri.

Refugiaţii s-au revărsat în Catania, unde oamenii au încercat să domolească furia lui Dumnezeu organizînd o procesiune în care au purtat relicve sfinte, printre care şi cea a Sfintei Agata, ocrotitoarea portului. Unii s-au autoflagelat, dar totul a fost în zadar. La începutul lunii aprilie, lava ajunsese la periferiile oraşului. În 23 aprilie, acoperise golful. Trebuiau luate măsuri mai practice, aşa că un om pe nume Diego Pappalardo a adunat un grup de intervenţie compus din 50 de localnici, care se acoperiseră cu piei de vacă umede pentru a se apăra de căldura intensă, şi au pornit, echipaţi cu lopeţi, să încerce să devieze cursul lavei. După toate aparenţele, salvarea Cataniei ar fi putut însemna condamnarea oraşului Paterno, pentru că, dacă ar fi reuşit să devieze cursul lavei, aceasta ar fi periclitat în schimb celălalt oraş. Povestea spune că 500 de bărbaţi din Paterno i-au atacat pe cei 50 de tovarăşi ai lui Pappalardo, forţîndu-i să abandoneze ceea ce se crede că ar fi fost prima încercare din istorie de a devia cursul lavei. Curînd, a urmat o lege care interzicea repetarea acestei tentative.

Eşecul misiunii a însemnat că, încă o dată, soarta Cataniei depindea de toanele Etnei. Lava s-a tot adunat la zidurile oraşului pînă la 30 aprilie, cînd le-a spart, iar acestea s-au prăbuşit. Localnicii au improvizat bariere în interiorul oraşului, măsură eficientă întru cîtva, dar nu au putut să salveze de la distrugere partea vestică. Oficial, numărul victimelor a fost de 20.000, dar mulţi cred că 100.000 ar constitui o estimare mai realistă. Pe lîngă Catania, cel puţin zece oraşe şi sate au fost complet distruse şi multe altele au fost grav lovite. O regiune care timp de mii de ani fusese plină de livezi bogate şi vile frumoase a fost transformată în pustietate.

Din anul 1669, Etna a continuat să erupă în mod regulat. În 1852, a făcut multe victime, iar în 1983 o erupţie ce a durat patru luni a îngrijorat atît de mult autorităţile, încît au abrogat legea care le interzicea oamenilor să influenţeze revărsările lavei şi au încercat să le devieze cu dinamită. Erupţia ce a avut loc în 2002-2003 a fost utilizată în turnarea filmului Răzbunarea Sith, din franciza Războiul stelelor, Etna fiind aleasă pentru a reprezenta peisajul de pe planeta ficţională Mustafar.

Laki

Asemenea vulcanului Toba (vezi mai sus), şi vulcanul islandez Laki a ucis oameni aflaţi la mii de kilometri distanţă cînd a erupt în 1783. Islanda a fost dintotdeauna o ţară a gheizerelor şi a misteriosului noroi termal. Insula se află chiar pe Dorsala Atlantică, locul în care se despart două dintre marile plăci tectonice ale Pămîntului, şi are în jur de 200 de vulcani. Aşadar, probabil că localnicii nu s-au mirat prea tare cînd, în prima săptămînă a lunii iunie, s-au produs o serie de cutremure. Apoi, în jurul orei 9, în dimineaţa zilei de Rusalii, 8 iunie, într-o duminică, vulcanul Laki a început să erupă. Jon Steingrimsson, un pastor luteran, şi-a notat impresiile: „La început, pămîntul s-a ridicat spre cer, cu un muget puternic şi vuiet de vînt venit din măruntaiele lui, apoi s-a crăpat în două, despicîndu-se şi rupîndu-se de parcă ar fi fost sfîşiat de un animal turbat. Lespezi mari de piatră zburau, aruncate prin aer incredibil de sus”. Erau zgomote asurzitoare, izbucniri de foc, fum şi gaze. „Cît de înspăimîntător era”, se gîndea pastorul, „să priveşti dovezile şi manifestările mîniei lui Dumnezeu”.

Muntele se despicase şi din el se revărsa lavă. Un vulcanolog a spus că pămîntul părea să fi „plesnit”. Un şuvoi de rocă topită adînc de pînă la 180 de metri a umplut defileul unui rîu din apropiere, apoi s-a revărsat. În 18 iunie, Laki a revărsat şi mai multă lavă, cu o temperatură de 1.000 de grade, estimîndu-se că volumul de lavă ejectată a ajuns de mărimea masivului Mont Blanc. Fisura apărută în munte avea acum o lungime de 24 de kilometri, iar Steingrimsson a spus că lava „curgea cu viteza unui fluviu umflat de topirea zăpezii într-o zi de primăvară… cărînd stînci mari şi lespezi de piatră care se rostogoleau ca nişte balene mari ce înoată, roşii şi incandescente”. Moartea venea în multe feluri – adusă de lava fierbinte, care a cuprins 20 de sate, de gazele toxice sau de inundaţiile produse de rîurile blocate care ieşeau din matcă. Totuşi, Steingrimsson a considerat că erupţia a avut şi un efect benefic: practic, le-a insuflat oamenilor teama de Dumnezeu. El observa că „slăvirea lui Dumnezeu şi prezenţa la slujbă au fost readuse la o rînduială mult mai respectabilă şi mai pioasă”. În 20 iulie, lava înainta ameninţător spre satul Kirkjubæjarklaustur, cînd pastorul a ţinut o predică ce a ajuns să fie cunoscută drept „Predica focului”, în timp ce enoriaşii săi se rugau fierbinte să fie cruţaţi. Cînd au ieşit din biserică, au descoperit că lava revărsată se oprise, în mod uimitor, la o distanţă de doar un kilometru şi jumătate de ei.

Cu toate acestea, deşi iniţial părea să fie un miracol, nu a fost chiar aşa. Erupţiile au continuat pînă în luna februarie a anului următor şi, pînă la acea dată, 560 de kilometri pătraţi au fost acoperiţi cu lavă. Vulcanul emisese şi o cantitate uriaşă de gaze otrăvitoare, printre care şi 120 de milioane de tone de dioxid de sulf – mai mult decît cantitatea totală de gaze emise de toate fabricile din Europa zilelor noastre timp de trei ani –, care au ajuns pe pămînt sub forma unei ploi acide sulfuroase. „Iarba s-a îngălbenit şi s-a făcut roz, ofilindu-se pînă la rădăcină”, scria Steingrimsson. „Animalele care umblau pe cîmpuri s-au ales cu picioarele îngălbenite şi pline de răni deschise.” Patru cincimi dintre oi – aproximativ 190.000 – au pierit, precum şi jumătate dintre vaci şi cai. Recoltele au fost distruse, iar peştii au dispărut din apele poluate din apropierea ţărmului. Oamenii au început să sufere de foame, mulţi ajungînd să roadă piei de animale, pe care le fierbeau. În cele din urmă, cam un sfert din populaţia Islandei – probabil 10.000 de persoane – a murit ca rezultat direct al erupţiei vulcanului Laki. Printre morţi s-a numărat şi soţia lui Steingrimsson. A fost nevoie de cîteva decenii pentru ca insula să-şi revină pe deplin.

Dar vulcanul a curmat mult mai multe vieţi departe de coastele Islandei. Încă din 10 iunie 1783, asupra oraşului Bergen din Norvegia a început să ningă cu cenuşă; apoi, la Praga s-a semnalat o „ceaţă uscată”, în timp ce la Berlin soarele era „colorat ca şi cînd ar fi fost înmuiat în sînge”. În curînd, ceaţa a cuprins Franţa, iar la sfîrşitul lui iunie a ajuns la Moscova şi la Bagdad. În Marea Britanie, a fost menţionată pentru prima dată la 22 iunie. După 20 de zile, ziarul Edinburgh Advertiser a semnalat o „ceaţă deasă şi uscată”, cu un „miros pestilenţial”, care acoperise „suprafaţa întregii Europe”. Vasele nu se puteau aventura afară din porturi, fiindcă vizibilitatea era prea slabă, iar această pîclă nefirească era uşor de remarcat chiar şi pe vîrful munţilor Alpi. Ceaţa a părut să aducă şi fenomene meteorologice extreme. Din estul Angliei s-a raportat „o chiciură teribilă”, care a afectat grav recoltele. Alţii vorbeau de un soare cu „razele retezate”. Gilbert White, preotul şi naturalistul din Hampshire – unul dintre fondatorii ecologiei în Marea Britanie –, scria că vara anului 1783 a fost „uimitoare, nemaipomenită şi plină de fenomene naturale oribile”. Ceaţa a persistat săptămîni în şir, iar White considera că „nu semăna cu nimic de care să ne putem aminti. La amiază, soarele era palid, ca luna acoperită de nori”. Benjamin Franklin, care era la Paris, participînd la negocierea tratatului ce a pus bazele independenţei Statelor Unite, a observat că, dacă razele soarelui „erau concentrate printr-o lentilă convergentă, cu greu ar fi putut să aprindă hîrtia brună”. Dînd dovadă de perspicacitate, a sugerat că fenomenul putea fi atribuit „cantităţii mari de fum” emise de vulcanul Laki. Un observator francez a remarcat că „în timp ce soarele a fost acoperit, a apărut o boală care a cauzat nenumărate decese”. Un preot dintr-un sat de lîngă Chartres a spus că o treime dintre bărbaţi fuseseră „aruncaţi în mormînt”. La Broué, la vest de Paris, localnicii l-au tîrît pe preot din pat, silindu-l să ţină o slujbă de alungare a spiritelor rele din norul ucigaş, şi se spune că bisericile erau „neobişnuit de aglomerate”.

În Anglia, poetul William Cowper a spus că oamenii afirmau „cît se poate de siguri pe ei” că ziua Judecăţii de Apoi se apropia. Oamenii care munceau pe cîmp începeau să se prăbuşească din picioare şi Cowper a observat că atît de mulţi erau bolnavi, încît „ţăranilor le e greu să-şi strîngă recoltele; oamenii sînt luaţi zi de zi de pe cîmp, fiind incapabili să mai muncească, şi mulţi mor”. De asemenea, moartea putea fi chinuitoare. Odată inhalat, dioxidul de sulf se transformă în acid sulfuric, dezintegrînd ţesuturile moi ale plămînilor şi provocînd sufocarea victimei. Numărul morţilor din Bedfordshire s-a dublat în toamnă şi în toată partea estică a Angliei a început să se contureze un tablou similar. În acest timp, pe întreg teritoriul Europei s-au produs ploi torenţiale, viituri şi ploi cu grindină de dimensiuni imense, care a ucis animalele din gospodării – într-adevăr, „aproape întreaga natură era perturbată”. În Alaska cea îndepărtată, tribul kauwerak avea să numească anul 1783 „anul în care nu a mai venit vara”.

Acea vară şi acea toamnă agitate au fost urmate de una dintre cele mai lungi şi mai aspre ierni din ultimii 250 de ani, întrucît dioxidul de sulf din atmosferă bloca în continuare razele soarelui. În 14 februarie 1784, Gilbert White spunea că gerul ţinuse 28 de zile. În 4 aprilie, „zăpada ajungea pînă la burta calului”. Apoi, primăvara a adus inundaţii teribile, produse de topirea zăpezii. Şi estul Statelor Unite a trecut prin una dintre cele mai lungi şi mai friguroase ierni, cu temperaturi cu aproape cinci grade mai scăzute decît cele normale. Aproximările numărului de persoane decedate doar în Marea Britanie ca urmare a erupţiei vulcanului Laki se ridică pînă la 30.000 şi probabil alţi 200.000 de oameni au pierit în restul Europei vestice.

Muntele Asama

La 5 august 1783, la doar două luni după ce Laki a izbucnit în flăcări, muntele Asama a erupt pe Honshū, principala insulă din arhipelagul nipon. De-a lungul verii, vulcanul cu o înălţime de 2.568 de metri scosese fum, înainte de a exploda în cele din urmă, cu o detunătură înfiorătoare, scuipînd lavă, cenuşă şi pietre pe o suprafaţă întinsă. Explozia iniţială a ucis probabil 1.000 de persoane, dar norii imenşi de cenuşă au acoperit soarele şi au făcut să scadă temperaturile în toată Japonia luni întregi după aceea, aducînd o vreme rece şi umedă şi distrugînd recoltele pe mari suprafaţe. Era prima erupţie de proporţii a vulcanului Asama, după cea din 1108, dar, de atunci înainte, 1783 a ajuns să fie cunoscut şi în Japonia drept „anul fără vară”.

Curînd după aceea, se spune că sătenii trăiau cu rădăcini şi scoarţă de copac şi îşi tăiau animalele de povară pentru a le mînca, în timp ce multe alte poveşti relatează că oamenii deznădăjduiţi au ajuns să consume şi cadavre umane. Un guvernator militar a iniţiat o tentativă de ajutorare de proporţii, renunţînd la impozitele pe proprietăţi şi aducînd orez şi medicamente. A salvat multe vieţi, dar în alte zone autorităţile au încercat să mărească taxele. Unele sate şi-au pierdut pînă la o treime dintre locuitori, iar în portul Aomori a avut loc o răscoală, cînd oamenii au încercat să împiedice exportarea orezului. Recoltele nu au fost bune pînă la sfîrşitul deceniului, iar estimările privind numărul persoanelor decedate ajung la 1,2 milioane. Vulcanul Asama este în continuare activ, iar cea mai recentă erupţie a sa a avut loc în 2004.

Vulcanul Tambora

Indonezia are 150 de vulcani, iar în 1815 unul dintre ei a provocat un alt „an fără vară”. Oamenii care locuiau pe insula Sumbawa, aflată la 2.400 de kilometri de lacul Toba (vezi mai sus), erau renumiţi pentru mierea, caii şi lemnul lor de santal, folosit pentru a parfuma şi în producţia de medicamente. Muntele Tambora, cu o înălţime de 3.962 de metri, era considerat un vulcan stins de europenii care au început să sosească pe insule în 1512. Primul indiciu că se înşelaseră a apărut în 1812, cînd din muntele Tambora a început să se audă un bubuit. Doi ani mai tîrziu, a emis mici cantităţi de cenuşă. Apoi, în 5 aprilie 1815, a erupt, cu o detunătură atît de puternică, încît a putut fi auzită la aproape 1.300 de kilometri depărtare, pe insula Java, de sir Stamford Raffles, la acea vreme guvernator militar pe durata unei scurte perioade de ocupaţie britanică. La început, toată lumea a crezut că era o bubuitură de tun şi un detaşament de soldaţi a fost trimis în recunoaştere.

Cinci zile mai tîrziu, bubuiturile au devenit mai puternice; acum, puteau fi auzite şi pe insula Sumatra. La ora şapte în acea seară, trei coloane de foc au ţîşnit din munte şi s-au unit în ceea ce părea a fi o masă de foc lichid. Ploua cu bucăţi de zgură de 20 de centimetri şi şuvoaie arzătoare de lavă se prăvăleau din toate părţile înspre mare, ştergînd de pe faţa pămîntului micuţul regat al Tamborei, aflat chiar lîngă munte. De asemenea, lava a distrus toată vegetaţia de pe insula Sumbawa. Copacii smulşi din rădăcini erau purtaţi spre mare, creînd plute naturale pînă la trei mile depărtare în larg. Una a fost găsită în apropiere de Calcutta (în prezent, Kolkata), la peste 6.400 de kilometri depărtare, în luna octombrie. Cerul s-a întunecat pe o distanţă de peste 500 de kilometri, iar cenuşa a căzut la 1.300 de kilometri distanţă. Erupţiile au continuat pînă în iulie. Odată sfîrşite, Tambora scăzuse în înălţime cu 1.219 metri, după ce aruncase în văzduh 1,7 milioane de tone de cenuşă şi pietre, pînă la o înălţime de 45 de kilometri.

Raffles l-a trimis pe un anume locotenent Phillips să facă cercetări pe insula Sumbawa. Acesta a descris un tablou sumbru: „Era cutremurător să priveşti nenorocirea cumplită ce i-a lovit pe locuitori. Pe marginea drumului încă mai erau cîteva cadavre şi se vedeau urmele locurilor în care au fost înhumate multe altele: satele erau aproape complet părăsite, iar casele se prăbuşiseră, locuitorii ce au supravieţuit s-au risipit care încotro, căutînd mîncare”. Căpitanul unui vas aflat în apropiere a consemnat: „Un sat a fost inundat şi acoperit cu apă adîncă de cinci metri. Nefericiţii săi locuitori au pierit pe capete şi mulţi alţii mor zi de zi”. Culturile de orez au fost „distruse cu desăvîrşire pe o mare parte din insulă, astfel încît situaţia nefericiţilor care au supravieţuit va fi cu adevărat demnă de milă”. Numărul victimelor care au murit pe loc pe insulă s-a ridicat la aproximativ 12.000, dar, cum se întîmplă adeseori în cazul vulcanilor, ce era mai rău abia urma.

În prezent, se crede că erupţia vulcanului Tambora a fost cea mai mare erupţie consemnată în istorie – de aproximativ patru ori mai puternică decît cea mult mai celebră a vulcanului Krakatau (vezi mai jos). În total, se estimează că foametea şi molimele care au urmat au mai făcut încă 40.000 de victime pe insula Sumbawa şi pînă la 40.000 pe insula învecinată, Lombok.

Cum s-a întîmplat şi în cazul erupţiilor vulcanilor Laki şi Toba, şi aceasta a afectat starea vremii din întreaga lume. În Ungaria şi în statul Maryland a căzut o zăpadă maronie, iar în Italia, zăpadă roşie – toate aceste fenomene fiind atribuite cenuşii vulcanice din atmosferă. Multe ţări au avut parte de apusuri spectaculoase, iar în Marea Britanie acestea l-au inspirat pe pictorul J.M.W. Turner. În acelaşi timp, „vara umedă şi aspră” din Elveţia a făcut posibilă scrierea unui mare roman de groază devenit clasic. Văzîndu-şi vacanţa distrusă, Percy şi Mary Shelley şi prietenii lor au trebuit să-şi găsească ceva de făcut în timp ce erau plecaţi din ţară, petrecînd ore nesfîrşite în casa lordului Byron. Aşa le-a venit ideea de a organiza un concurs de povestiri de groază, iar Mary, în vîrstă de 18 ani, a scris romanul Frankenstein cu această ocazie. Vremea îngrozitoare care a contribuit la înfrîngerea lui Napoleon la Waterloo a fost pusă tot pe seama erupţiei vulcanului Tambora.

Efectele erupţiei s-au făcut simţite şi în anul următor. În Anglia, a nins în iulie, iar recoltele proaste au produs revolte ale foamei în Anglia de Est şi Dundee. În Ţara Galilor, familiile au fost silite să-şi părăsească gospodăriile şi să cerşească de mîncare, iar foametea a lovit şi Irlanda. Ţăranii francezi care-şi duceau grînele la tîrg trebuiau să fie escortaţi de paznici înarmaţi care să-i apere de gloatele înfometate, iar la Poitiers, Toulouse şi pe valea Loarei au izbucnit răscoale. Dincolo de Atlantic, un ziar din Washington, DC deplîngea faptul că razele soarelui îşi pierduseră „puterea obişnuită”, în timp ce în luna iunie, în estul Canadei şi în Noua Anglie s-au produs furtuni de zăpadă ce au ucis mulţi oameni. Din pricina penuriei grave de alimente, în Manhattan a fost nevoie să se deschidă cantine ale săracilor. Foametea a lovit şi provincia Yunnan din China cînd culturile de orez au fost devastate; iar în India recoltele slabe au dus la foamete şi holeră. Se crede că temperaturile înregistrate la nivel global ar fi scăzut cu pînă la trei grade. Conform unei estimări, doar în Europa 200.000 de oameni au murit, probabil din cauza frigului puternic, care a fost accentuat de erupţiile altor doi vulcani – La Soufrière din insula Sfîntul Vincenţiu din Marea Caraibilor şi Mayon din Filipine, amîndoi fiind activi în cei trei ani care au precedat erupţia vulcanului Tambora.

În ultimii ani, o echipă de oameni de ştiinţă americani şi indonezieni a dezgropat dovezi arheologice din „regatul dispărut al Tamborei”. În 2006, îngropate sub trei metri de pietriş, ei au găsit cupe din bronz, vase din ceramică, porţelanuri fine, sticlă şi unelte din fier. De asemenea, au descoperit cadrul unei case în care se aflau două schelete umane: o femeie în bucătărie, cu mîna aproape de nişte recipiente din sticlă topite, şi un bărbat chiar lîngă uşă, strîngînd în pumn un cuţit mare. Un membru al echipei a afirmat că Tambora s-ar putea dovedi a fi „un Pompei al Estului”.

Între timp, vulcanul a demonstrat că era doar adormit: cea mai recentă erupţie a sa, de proporţii minore, din fericire, a avut loc în 1967.

Krakatau

La 68 de ani după erupţia vulcanului Tambora, Indonezia a fost zguduită de o altă erupţie distrugătoare, care a aruncat în aer o insulă întreagă. Poate că erupţia vulcanului Tambora a fost mai puternică, dar cea a vulcanului Krakatau a făcut mai multe victime şi a devenit mai faimoasă. Ca şi în cazul vulcanului Tambora, majoritatea europenilor prezenţi în zona numită pe atunci Indiile Olandeze de Est credeau că vulcanul Krakatau, situat în aglomerata strîmtoare Sunda dintre insulele Java şi Sumatra, era stins. La urma urmei, nu se mai înregistrase nici o activitate în cele trei conuri vulcanice ale insulei din 1680, dar în ziua de 10 mai 1883, dimineaţa devreme, paznicul farului din First Point, ridicat pe insula Java la intrarea în strîmtoare, a simţit o cutremurare, iar clădirea s-a mişcat din temelii. Cinci zile mai tîrziu a avut loc un alt cutremur, şi mai puternic, care l-a trezit pe Willem Beyerinck, un funcţionar colonial olandez din oraşul Ketimbang de pe insula Sumatra. În scurt timp, trepidaţii puternice s-au făcut simţite încontinuu pe partea strîmtorii dinspre insula Sumatra.

Apoi, în dimineaţa călduroasă şi senină a zilei de 20 mai, căpitanul unui vas de război german a văzut un nor alb „ridicîndu-se cu repeziciune” din vulcanul Krakatau. După o jumătate de oră, a apreciat că ajunsese la o înălţime de 11 kilometri, înainte de a se „întinde ca o umbrelă, încît în curînd la orizont nu se mai vedea decît un petec mic din albastrul cerului”. A început să cadă cenuşă şi nu după mult timp vaporul era acoperit. Pentru localnici, părea evident ce se întîmplase. Ei credeau că în munte îşi avea sălaşul un dragon care scuipa flăcări şi care, foarte probabil, se înfuriase. Opt pescari merseseră pe insulă să adune lemne pentru a-şi construi bărci, cînd au auzit nişte bubuituri puternice. I-au spus soţiei lui Beyerinck că, la început, crezuseră că era un vas de război olandez care făcea exerciţii militare în strîmtoare, dar, deodată, plaja se despicase şi şuvoaie de funingine şi pietre roşii, incandescente au zburat prin aer. Fugiseră pentru a-şi salva vieţile şi reuşiseră să înoate pînă la bărci pentru a pleca de acolo.

După ce Beyerinck a aflat povestea, el şi superiorul lui au luat o şalupă şi au plecat să facă cercetări. Au înaintat cu greu prin gazul sufocant şi printre valurile imense care aruncau încoace şi-ncolo copacii rupţi. Erupea Perboewatan, cel mai nordic dintre cele trei conuri de pe insulă, plaja era plină de foc şi de fum, iar pădurile erau în flăcări. Acum, Krakatau putea fi auzit la 800 de kilometri depărtare, iar cenuşa ajunsese deja la 2.100 de kilometri distanţă, pînă în Timor.

Totuşi, o săptămînă mai tîrziu, vulcanul părea să se fi liniştit şi 86 de inşi curioşi s-au îngrămădit pe pachebotul Gouverneur-Generaal Loudon pentru a arunca o privire. Au descoperit că luxuriantele păduri tropicale de pe insulă fuseseră distruse, din ele nemairămînînd decît cîteva trunchiuri golaşe de copac şi fumul ce ieşea ca dintr-un furnal. Cei mai îndrăzneţi s-au dus pe mal într-o barcă mică, iar acolo s-au trezit scufundaţi pînă la gambe în cenuşă fierbinte. Cîţiva chiar au urcat să vadă craterul, din care ieşea o coloană de fum.

În următoarele cîteva săptămîni, din craterul Perboewatan a continuat să iasă fum, iar cenuşa era aruncată spre cer. În 11 august, autorităţile olandeze au trimis un căpitan din armată, pe nume H.J.G. Ferzenaar, să facă cercetări. La acel moment, toate cele trei cratere începuseră să erupă, iar fumul ieşea din cel puţin 14 orificii. Căpitanul a petrecut două zile pe insulă şi avea să fie singura fiinţă umană care a ajuns acolo înainte ca aceasta să se schimbe pentru totdeauna.

În cele două săptămîni care au urmat, vasele ce treceau prin strîmtoare au raportat, în continuare, trepidaţii alarmante, o ploaie de cenuşă ce făcea marea să devină „albă precum laptele” şi coloane de fum. În după-amiaza zilei de duminică, 26 august, cenuşa era atît de densă, încît în oraşul Anjer de pe insula Java s-a lăsat noaptea mult prea devreme. Timp de şase ore, a plouat cu zgură, iar bărcile au fost smulse din locurile unde fuseseră legate la chei. Vasul britanic Medea a anunţat că fuiorul de fum se înălţa acum pînă la 27 de kilometri pe cer şi, chiar dacă nava se afla la aproape 130 de kilometri depărtare, exploziile o zgîlţîiau cam la fiecare zece minute. La est, în Jakarta, casele se cutremurau, iar ferestrele se făceau ţăndări. Un fum cu miros neplăcut înăbuşea oraşul, iar oamenii au început să fugă.

În acea duminică, la un moment dat, nava Charles Bal, un cargobot britanic în drum spre Hong Kong, s-a aflat la o depărtare de doar 16 kilometri de vulcan. Probabil că cei de la bordul său au fost fiinţele umane care s-au aflat cel mai aproape de explozia ce avea să distrugă vulcanul Krakatau. Căpitanul vasului, Watson, a spus că a auzit un sunet asemănător cu „nişte salve de artilerie grea, trase la un interval de una-două secunde”. La ora cinci a început să plouă cu pietre. A fost o noapte „înspăimîntătoare”: „Ploaia orbitoare de nisip şi pietre, bezna intensă ce ne împresura din toate părţile erau întrerupte doar de strălucirea continuă a fulgerelor de tot felul şi de bubuiturile neîncetate ale vulcanului Krakatau”. La ora 11, vulcanul s-a ivit, strălucitor, din întuneric, cînd „lanţuri de foc păreau să urce şi să coboare de la munte spre cer şi înapoi”. Din fericire, pînă în dimineaţa următoare, vaporul ajunsese la 50 de kilometri depărtare, dar ploaia de proiectile a continuat să îl lovească, iar la amiază era atît de întuneric, încît echipajul trebuia să meargă pe bîjbîite pe punte. Douăsprezece ore mai tîrziu, reuşiseră să ajungă la 120 de kilometri distanţă de vulcan, dar încă îi puteau auzi mugetele. Ca prin minune, la bord nimeni nu a fost rănit, dar cei de pe ţărm treceau printr-un adevărat calvar.

Convulsiile vulcanului Krakatau făceau marea să înainteze şi să se retragă cu putere, creînd valuri tsunami înalte de 40 de metri. Primele lor victime au fost probabil un grup de muncitori chinezi care continuau să cioplească piatră cu stoicism într-o carieră din apropiere de Merak, pe insula Java, în ciuda zgomotelor îngrozitoare, a flăcărilor şi a norilor de cenuşă. La şapte şi jumătate în seara de duminică, cariera a fost inundată şi s-au înecat cu toţii. În timpul serii şi al nopţii, apa a măturat şi cîteva sate, iar pînă luni dimineaţă Ketimbang era complet acoperit cu apă. Cînd a venit talazul, familia şi servitorii lui Beyerinck au scăpat urcîndu-se în cocotieri, apoi fugind spre mijlocul insulei cînd apele s-au retras, pentru a scăpa de valul următor. Se spune că un bărbat care dormea într-o casă s-ar fi trezit în vîrful unui deal, cu tot cu pat.

În zori, un cîrmaci olandez bătrîn din Anjer a văzut „un şir de dealuri scunde ridicîndu-se din mare”. Cînd marele val s-a izbit de ţărm, şi el a supravieţuit urcîndu-se într-un palmier, dar alţii nu au fost la fel de norocoşi: „În apă pluteau corpurile neînsufleţite ale multor prieteni şi vecini de-ai mei. Doar foarte puţini localnici au scăpat”. Între timp, pachebotul Gouverneur-Generaal Loudon era mişcat în sus şi în jos de ape lîngă coasta Sumatrei. Un pasager a spus că vasul a făcut „un salt formidabil şi imediat după aceea am simţit că ne-am prăbuşit în abisul apelor”. Cam în acelaşi timp, cel mai mare port din sudul Sumatrei a dispărut: „Unde în urmă cu cîteva momente se afla Telok Betong, acum nu mai era decît largul mării”. Un european a fugit pentru a se salva şi a reuşit să supravieţuiască, dar i-a văzut pe mulţi alţii care nu reuşiseră. Printre aceştia era şi o femeie care se împiedicase şi-şi scăpase copilul din braţe. Aplecîndu-se să ridice bebeluşul, amîndoi au fost luaţi de apă. Valul a înşfăcat o canonieră şi a azvîrlit-o la 2 kilometri depărtare pe uscat, ucigîndu-i pe toţi cei 28 de membri ai echipajului. În cele din urmă, pachebotul Loudon a reuşit să ajungă la Anjer, dar portul nu mai era de găsit. Nava a cules toţi supravieţuitorii pe care i-a mai găsit acolo. La ora nouă, valul a lovit oraşul Merak şi, dintre toţi cei 2.700 de locuitori ai săi, numai doi au scăpat cu viaţă. Printre cei decedaţi erau cîteva sute de persoane care se adăpostiseră în clădirile din piatră de pe vîrful unui deal înalt de 35 de metri.

Un bloc de coral de 600 de tone a fost aruncat asupra farului din Anjer, demolîndu-l şi ucigînd-o pe soţia paznicului şi pe copilul lor. Paznicul farului a rămas la datorie, atîrnînd un felinar pentru a ghida navele ce treceau pe acolo. Insula Sebesi, la nord de vulcanul Krakatau, a fost scufundată şi toţi cei 3.000 de locuitori ai săi s-au înecat. Pe insula Java, la 8 kilometri distanţă de mare, un cultivator de orez s-a angajat într-o luptă nebunească pentru supravieţuire. A auzit un zgomot îngrozitor, apoi a văzut „o masă mare şi neagră” care se îndrepta spre el. „Era foarte înaltă şi plină de forţă şi în curînd am înţeles că era apă. Copacii şi casele au fost spulberate cu totul.” Cu toţii încercau să se caţăre cît mai sus pentru a scăpa cu viaţă, dar mulţi s-au înecat, blocîndu-se în aglomeraţie în iureşul creat. Oamenii „se zbăteau şi se luptau, strigînd şi zbierînd tot timpul. Cei de dedesubt încercau să-i facă pe cei de deasupra să avanseze în continuare, muşcîndu-i de călcîie… unii s-au scufundat trăgîndu-i şi pe alţii la fund”.

La ora zece şi două minute a avut loc ultima erupţie a vulcanului Krakatau, despre care se spune că ar fi produs cel mai puternic zgomot auzit vreodată de omul modern. Echivalînd cu puterea însumată a 1.000 de bombe atomice, explozia a reverberat pe o doisprezecime din globul pămîntesc. În Singapore, la 800 de kilometri distanţă, localnicii nu se puteau auzi unul pe altul din cauza „unui vuiet asurzitor, asemănător cu cel al unei cascade”. Zgomotul s-a făcut auzit şi la aproape 5.000 de kilometri depărtare, pe insula Rodrigues din Oceanul Indian – cea mai mare distanţă pe care a străbătut-o vreodată un asemenea sunet. A durat patru ore pînă cînd sunetul a fost perceput acolo, iar şeful poliţiei locale a spus că a auzit „bubuituri îndepărtate ca de tunuri grele”. Norii de foc şi de zgură incandescentă au fost aruncaţi în văzduh la 40 de kilometri înălţime şi au acoperit o regiune mai mare decît Franţa, făcînd ca oraşul tropical Jakarta să aibă un ciudat aspect hibernal. Însuşi vulcanul Krakatau a dispărut, 46 de kilometri cubi de piatră făcîndu-se praf.

Cel puţin patru erupţii vulcanice au fost mai mari decît cea a vulcanului Krakatau, dar aceasta din urmă a făcut cele mai multe victime, din cauza valurilor seismice pe care le-a antrenat. Cele mai mari valuri au fost mai înalte decît cel din ziua de 26 decembrie 2004 (vezi capitolul 3), deşi nu au parcurs distanţe la fel de mari. În total, au fost devastate 165 de sate şi au murit peste 36.000 de persoane, dintre care doar 37 erau europeni. Dezastrul a decimat practic populaţia de pe ţărmurile strîmtorii Sunda şi a scufundat 6.500 de ambarcaţiuni. Willem Beyerinck şi soţia lui au supravieţuit, dar copilul lor a murit din cauza căldurii arzătoare şi a gazelor otrăvitoare. Un membru al echipajului de pe un vas a spus că, la două zile după ce trecuseră de Anjer, încă mai navigau printre cadavre – „grupuri de 50 sau 100 de oameni îngrămădiţi laolaltă”. Valurile ucigaşe au ajuns pînă în Sri Lanka, unde, într-un port, o femeie a fost luată de ape şi s-a înecat. Pe mări pluteau bulgări mari de zgură, formînd uneori mormane plutitoare alături de scheletele victimelor, făcînd ravagii pe rutele de navigaţie chiar şi la 12.000 de kilometri depărtare. Pe plaja din Zanzibar, apa a aruncat oase umane şi rămăşiţele cadavrelor a doi tigri din Sumatra.

Deşi, în anumite părţi ale lumii, au trecut luni întregi pînă cînd s-a aflat despre erupţia vulcanului Tambora, vestea erupţiei vulcanului Krakatau era pe prima pagină a cotidianului Boston Globe la patru ore după catastrofă. În anii care trecuseră s-a produs o adevărată revoluţie în domeniul telecomunicaţiilor, cablurile de telegraf subacvatice purtînd semnalele morse dincolo de oceane, iar un agent de la Lloyd’s a reuşit să transmită vestea erupţiei chiar înainte ca valul seismic să întrerupă conexiunea.

În 1928, un alt vulcan a început să se ridice din mare, pe locul în care se aflase odinioară Krakatau. În 2000, Anak Krakatau, „Copilul lui Krakatau”, ajunsese la o înălţime de 400 de metri, iar oamenii de ştiinţă cred că, într-o bună zi, va erupe cu aceeaşi violenţă cu care a făcut-o temutul său părinte. În prezent, întreaga activitate a vulcanilor indonezieni este monitorizată foarte atent. Întrucît populaţia e acum mult mai numeroasă decît era în secolul al XIX-lea, o nouă erupţie a vulcanilor Tambora sau Krakatau ar produce o catastrofă şi mai mare.

Muntele Pelée

La începutul secolului XX, oraşul Saint-Pierre de pe insula Martinica din Marea Caraibilor era cunoscut sub numele de „Parisul Indiilor de Vest”. Fiind cel mai mare oraş de pe insulă, se mîndrea cu o catedrală impozantă, o şcoală prestigioasă şi avea 26.000 de locuitori – albi, de culoare, mulatri; unii foarte bogaţi, alţii foarte săraci. Avea cafenele, săli de dans şi un teatru în care îşi aduceau spectacolele producătorii din Parisul cel adevărat. Saint-Pierre a devenit o destinaţie populară pentru vacanţele europenilor şi americanilor; un vizitator a spus că acesta era „cel mai frumos, cel mai ciudat şi cel mai fermecător orăşel”. Avea case decorate cu stucatură vopsită în culori vii, străjuite de palmieri care se înălţau din grădini şi curţi spre cerul senin şi albastru. Femei îmbrăcate în rochii viu colorate se plimbau pe străduţe povîrnite cu nume exotice precum „Strada scării care duce la cer”, iar izvoarele montane cu apă cristalină susurau, în timp ce în aer pluteau miresme de scorţişoară, mango şi nucă-de-cocos.

Una dintre numeroasele activităţi încîntătoare pe care le puteai alege într-o zi însorită era să mergi la un picnic pe pantele muntelui Pelée, „Muntele Pleşuv”, care se înălţa abrupt deasupra oraşului. Totuşi, aborigenii caraibi îl numiseră altfel: ei îi spuneau „Muntele de Foc”, pentru că în vremuri de demult fusese vulcan. Acum, muntele înalt de 1.200 de metri din vecinătatea oraşului mai fumega şi pufăia din cînd în cînd, ca un moşneag care trage din pipă, iar în 1851 o erupţie minoră pudrase cu cenuşă suburbiile prospere din Saint-Pierre, dar localnicii îl priveau mai degrabă ca pe o fiară domesticită. Totuşi, în aprilie 1902, fiara s-a pornit să mîrîie, iar micile orificii din apropierea vîrfului au început să emane gaze sulfuroase. În 23 aprilie s-au produs cutremure uşoare. În următoarele două zile, Pelée a început să arunce cu roci şi cenuşă pînă în înaltul cerului şi în data de 26, Saint-Pierre s-a trezit din nou înveşmîntat într-un strat fin de cenuşă.

În ziua ce a urmat, cîţiva curajoşi s-au aventurat să urce pe munte şi au auzit sunete rău-prevestitoare, ca şi cînd un cazan imens ar fi bolborosit sub pămînt. Acum, Saint-Pierre mirosea mai mult a ouă stricate decît a nucă-de-cocos şi mango. În data de 2 mai, vuietele şi cutremurele au fost mai puternice, a început să se formeze o coloană imensă de fum negru, iar cenuşa a acoperit întreaga jumătate nordică a insulei. Animalele domestice au început să moară, fiindcă iarba şi apa erau contaminate: soţia consulului Statelor Unite s-a plîns că gazele emanate erau atît de pregnante, încît caii se prăbuşeau morţi în harnaşamentele lor. În acelaşi timp, şi animalele sălbatice au început să se agite: fabrica de zahăr din localitate a fost invadată de o sumedenie de furnici şi de miriapode lungi de 30 de centimetri, care muşcau caii, în timp ce şerpii veninoşi au început să se tîrască în plină stradă. Au fost aduşi soldaţi care să-i împuşte, dar nu înainte ca zeci de oameni să fi fost muşcaţi.

În acest moment, guvernatorul insulei, Louis Mouttet, a venit în oraş, chipurile pentru a evalua situaţia. În realitate, avea un plan secret. O săptămînă mai tîrziu avea loc alegeri locale importante şi el nu voia ca acestea să fie date peste cap de faptul că oamenii ar fi părăsit Saint-Pierre, aşa că a numit o comisie care să cerceteze vulcanul. Deşi singura persoană din comisie care avea o oarecare pregătire ştiinţifică era un profesor din localitate, aceasta a declarat cu aplomb că „siguranţa oraşului Saint-Pierre este complet garantată”. Ziarul local, Les Colonies, şi-a adus contribuţia publicînd articole liniştitoare, dar, întrucît cenuşa continua să cadă, iar muntele bubuia întruna, nu toată lumea a fost convinsă. Magazinele şi întreprinderile au început să se închidă, în timp ce mii de refugiaţi îngroziţi care locuiau pe pantele muntelui şi-au făcut apariţia în cîrciumile şi hotelurile oraşului, cerînd adăpost. În data de 5 mai, reţeaua de electricitate s-a defectat, iar la suprafaţa mării puteau fi văzute păsări moarte care pluteau. Apoi, pe pantele muntelui Pelée a început să se scurgă noroi fierbinte, îndreptîndu-se spre fabrica de zahăr din regiune. Proprietarul, Auguste Guerin, a spus că auzise „un zgomot teribil – de parcă diavolul ar fi descins pe Pămînt! O avalanşă neagră, dedesubtul unui fum alb, o masă enormă, plină de blocuri imense de piatră” cu o înălţime de 9 metri şi o lăţime de 137 de metri venea în josul muntelui. Noroiul fierbinte a trecut pe lîngă el, la o distanţă mai mică de 10 metri. I-a simţit „respiraţia ucigătoare. S-a auzit un sunet puternic, tunător. Totul era zdrobit, înecat, scufundat”. Fiul şi cumnata lui şi alte 30 de persoane şi-au pierdut viaţa. Fabrica a fost îngropată sub „o masă de noroi care i-a învăluit ca un giulgiu negru pe fiul meu, pe soţia lui şi pe muncitorii din fabrica mea”. Dar acesta era doar începutul.

În ciuda eforturilor autorităţilor portuare de a-l reţine, un vas cu trei catarge plecase deja din port după ce încărcase doar jumătate din mărfuri, iar unii dintre locuitorii mai bogaţi din Saint-Pierre începeau să fugă. Dar în ziua următoare, guvernatorul a postat soldaţi pe drumurile ce duceau în afara oraşului pentru a opri exodul, în timp ce ziarul Les Colonies a reuşit să aducă de undeva un profesor docil care le-a spus tuturor încă o dată că nu era nici un pericol. Totuşi, muntele Pelée nu părea să-l fi auzit şi pînă pe 7 mai a continuat să se comporte turbulent. Acum sosise şi vestea că vulcanul La Soufrière erupsese pe insula Sfîntul Vincenţiu aflată în vecinătate, ucigînd 1.600 de persoane.

Ziua următoare era sărbătoarea Înălţării, iar în zori vremea era senină şi însorită, dar cînd îşi lua micul dejun cu soţia, cei patru copii şi prietenii săi, Fernand Clerc, unul dintre cei mai importanţi proprietari de plantaţii din Martinica, a observat că acul barometrului oscila nebuneşte. Imediat după ora şapte, a fugit din Saint-Pierre într-o trăsură, împreună cu familia sa. Prietenii l-au acuzat că ar fi alarmist şi au insistat să rămînă în oraş. După 45 de minute, familia Clerc a sosit la conacul de la ţară, aflat la 5 kilometri depărtare. În Saint-Pierre, oamenii se adunau în biserici, pentru slujba de la ora opt. În port erau 18 nave, printre care şi vaporul cu abur Roraima, sub pavilion canadian, la bordul căruia se aflau 68 de persoane. Căpitanul era nerăbdător să plece, dar pasagerii s-au îngrămădit pe punte, să vadă muntele Pelée în acţiune. Era spectaculos de privit, cu norii imenşi de fum negru care pluteau deasupra lui şi flăcările care ţîşneau, însoţite de un uruit înfundat şi continuu.

La ora opt fără opt minute, după spusele lui Clerc, norul de deasupra muntelui Pelée „a părut să se rostogolească cu un zgomot puternic, prăvălindu-se spre oraş”. Era ca „un mare torent de ceaţă neagră”, iar în urma sa venea o perdea de foc. Această imagine terifiantă era însoţită de lovituri sacadate, „ceva asemănător cu bubuitul vibrant, pulsatil al unei unităţi de tunuri Gatling care încep să tragă”. Cenuşa fierbinte a început să curgă la vale, acoperind soarele. Pelée explodase. Acum, vasul Roraima era la 360 de metri de ţărm. Thompson, adjunctul comisarului de bord, a relatat: „Totul s-a produs pe neaşteptate. Coasta vulcanului a fost sfîşiată şi apoi azvîrlită către noi ca un zid de flăcări solide. A răsunat ca salvele a 1.000 de tunuri. Valul de foc s-a repezit spre noi şi deasupra noastră ca un fulger… Oraşul a dispărut sub ochii noştri”. Auzind vuietul, oamenii din biserică au alergat afară şi au îngenuncheat în plină stradă. De fapt, avuseseră loc două explozii: una din craterul principal, îndreptată în sus, şi o a doua al cărei suflu a fost lateral. Norul cu o temperatură de 1.000 de grade ajunsese în Saint-Pierre în mai puţin de un minut, arzînd tot ce atingea. Pe chei, mii de sticle de rom au explodat. Oamenii au fost omorîţi pe loc. După spusele lui Thompson: „După explozie, pe ţărm nu se mai vedea nici o fiinţă vie”, iar norul în formă de ciupercă a acoperit cerul cu o umbrelă întunecată, lată de 80 de kilometri.

În port au fost distruse peste 12 vase, arse de explozie sau scufundate de marele val ce a urmat. Ofiţerul Ellery Scott a spus că Roraima s-a înclinat la babord, „apoi, cu o smucitură bruscă, s-a îndreptat spre tribord, cufundîndu-şi balustrada bordului de sub vînt adînc în apă”. Catargele şi coşul navei au fost retezate „ca şi cînd ar fi fost tăiate cu cuţitul”, iar pe punte au izbucnit incendii. Thompson a supravieţuit, ascunzîndu-se sub aşternuturi în cabina sa. Servitoarea unei doamne a povestit că stăpîna ei îşi văzuse doi dintre cei trei copii pierind în flăcări, după care „mi-a dat nişte bani, mi-a spus să o duc pe Rita [copilul care supravieţuise] la mătuşa ei, a supt o bucată de gheaţă, apoi a murit”. Scott l-a căutat pe căpitan, dar iniţial nu l-a recunoscut, din pricina arsurilor grave. Comandantul i-a spus să întocmească un raport privind starea navei, dar Scott nu l-a mai văzut după aceea. Deşi mulţi dintre membrii echipajului care supravieţuiseră aveau carnea de pe mîini arsă, ofiţerul a reuşit să adune o echipă formată din patru oameni care au cărat găleţi de apă între coate pentru a stinge flăcările. Doar aproximativ 20 dintre cei prezenţi la bord au supravieţuit. Pe alte nave, cenuşa clocotită a acoperit hainele oamenilor de sus pînă jos, fierbîndu-i de vii. Unii au sărit peste bord, sfîrîind la contactul cu apa.

Contele de Fitz-James a fost suficient de norocos încît să se afle pe un vas ajuns mai departe în largul mării şi de acolo a văzut totul: „Din adîncul pămîntului s-au auzit huruieli, o muzică înfiorătoare, ce nu poate fi descrisă”. Unele vase au fost distruse de „o suflare de foc”, în timp ce altele, precum nava-cablier Grappler, „s-au răsturnat în mijlocul vîrtejului şi s-au scufundat ca şi cînd o forţă din adîncuri le-ar fi tras în apele portului”. A doua zi, Fitz-James s-a alăturat unei echipe trimise pe uscat, în speranţa că i-ar putea ajuta pe cei rămaşi pe coastă, dar nu au găsit nici un supravieţuitor – „am strigat în gura mare, dar nu ne-a răspuns decît ecoul vocilor noastre”. Au dat peste cadavre cu hainele sfîşiate şi smulse ca de un ciclon; unii erau atît de arşi, încît nu mai puteau fi recunoscuţi, alţii erau neatinşi. Saint-Pierre a fost transformat într-un morman de moloz ce fumega, copacii erau jupuiţi de coajă, iar acoperişurile din tablă fuseseră smulse şi mototolite ca şi cînd ar fi fost din hîrtie. Peste tot erau pietre imense care „păreau a fi întruchipări ale durităţii, dar cînd le atingeai cu vîrful cizmei se spulberau, prefăcîndu-se în praful cel mai fin”.

Totuşi, au fost şi supravieţuitori – doar trei. Un cizmar de 28 de ani, Léon Compère-Léandre, stătea pe pragul casei, cînd a simţit un vînt teribil: „Pămîntul a început să se scuture şi cerul s-a întunecat brusc”. Pînă în casă nu a avut de făcut decît trei-patru paşi, dar i s-a părut un efort imens. Tot corpul părea să-i ardă. În casă au intrat alţi trei sau patru oameni „strigînd şi zvîrcolindu-se de durere”, dar, nu după mult timp, toţi erau morţi. „Înnebunit şi aproape copleşit”, s-a aruncat în pat, „inert, aşteptînd moartea”. După cîteva minute, îşi revenise suficient încît să observe că acoperişul ardea şi, deşi picioarele îi sîngerau şi corpul îi era plin de arsuri, a reuşit să se tîrască şase kilometri pînă într-un sat învecinat, unde era în siguranţă. Probabil că a supravieţuit pentru că locuinţa lui se afla la marginea norului arzător.

O tînără pe nume Havivra Da Ifrile a scăpat într-un mod şi mai uluitor. Mama ei o trimisese cu treburi prin oraş, cînd a observat lava care ieşea dintr-un mic crater de pe panta vulcanului: „Mai întîi a înaintat de-a lungul drumului, dar cînd şuvoiul s-a făcut mai mare, a înghiţit casele de pe ambele părţi ale drumului”. Apoi a văzut „un rîu roşu şi clocotitor” care venea dintr-o altă parte a muntelui, tăind calea celor care încercau să fugă. A alergat la malul mării şi a sărit într-o bărcuţă. Cînd s-a uitat în urmă, „toată panta muntelui dinspre oraş a părut să se deschidă şi să se reverse asupra oamenilor care ţipau”. A leşinat, plină de arsuri produse de pietrele fierbinţi şi de cenuşă, dar, în cele din urmă, a fost salvată din barca ei carbonizată de un vas de croazieră francez, la două mile în largul mării.

Totuşi, cea mai uimitoare dintre toate poveştile îl are ca protagonist pe Auguste Cyparis, un docher de 25 de ani, care era izolat în închisoarea din Saint-Pierre, aşteptînd să fie executat pentru crimă. Deodată, a auzit oamenii strigînd: „Ajutor! Ajutor! Ard, mor!”. Cinci minute mai tîrziu, a spus el, „nimeni nu mai striga – în afară de mine”. Un fuior de fum fierbinte a năvălit prin ferestruica minusculă a celulei şi l-a fript: „Săream în sus şi-n jos, la stînga şi la dreapta – în toate direcţiile – pentru a mă feri din calea lui… Am ascultat şi am strigat după ajutor, dar nimeni nu mi-a răspuns”. Timp de trei zile, a spus el: „N-am simţit decît mirosul propriului corp care ardea… N-am auzit decît propriile strigăte de ajutor, rămase fără răspuns”. Apoi, gemetele lui au ajuns la urechile salvatorilor, care l-au găsit. Uşa celulei în care era închis Cyparis era atît de joasă, încît nu se putea intra decît de-a buşilea, iar unica fereastră era mică şi protejată de gratii groase, aşa că a fost repede blocată de moloz atunci cînd zidurile închisorii s-au prăbuşit. Probabil că tocmai celula de maximă siguranţă i-a salvat viaţa deţinutului. După chinurile îndurate, autorităţile l-au eliberat, iar el şi-a început o nouă carieră la circul Barnum & Bailey, pozînd într-o reproducere a celulei sale, ca „singurul” supravieţuitor din „oraşul tăcut al morţii”.

A durat zile întregi pînă cînd incendiile s-au stins şi săptămîni pînă cînd cadavrele au fost îngropate. Apoi, natura şi-a reintrat în drepturi, vegetaţia luxuriantă cotropind cea mai mare parte a oraşului ce fusese odinioară „Parisul Indiilor de Vest”. Au avut loc şi lucrări de reconstrucţie: pescarii au ridicat colibe pe ţărmul mării şi sătucul a crescut, dar nu se compara cîtuşi de puţin cu vechiul Saint-Pierre. Pelée a erupt din nou în 1929 şi a stricat mare parte din adăposturile ridicate de noii locuitori. În prezent, oraşul are aproximativ 5.000 de locuitori.

Nevado del Ruiz

Culmea acoperită de zăpadă a muntelui Nevado del Ruiz se ridică la 5.486 de metri înălţime în Anzii columbieni şi face parte din celebrul „Cerc de foc al Pacificului”, ce cuprinde trei sferturi dintre vulcanii activi din lume. În 1845, acesta a declanşat alunecări de teren nămolos şi inundaţii în văile dimprejur, ucigînd aproximativ 1.000 de persoane. Dar acea erupţie a dus la apariţia solului fertil necesar pentru cultivarea bumbacului, orezului, cafelei şi a altor recolte, iar regiunea a prosperat. Apoi, vulcanul s-a comportat exemplar mai bine de un secol, deşi unii localnici încă îl numeau „leul adormit”, iar în 1984 un grup de alpinişti au spus că simţiseră uşoare trepidaţii şi văzuseră fum ridicîndu-se din vîrful muntelui. De-a lungul primăverii şi verii anului 1985, muntele a continuat să se cutremure, iar în septembrie a ejectat un amestec de abur, rocă şi cenuşă, provocînd o alunecare de teren nămolos pe o distanţă de 25 de kilometri.

Comunitatea agricolă prosperă din Armero se afla la 50 de kilometri est de vulcan. În octombrie, geologii columbieni au întocmit un raport ce anunţa că acest oraş şi altele de la poalele muntelui erau în primejdie iminentă, iar o echipă de vulcanologi italieni au îndemnat cu insistenţă guvernul să înceapă pregătirile pentru a proteja populaţia, avertizînd că „ce-i mai rău ar putea urma de-abia acum”, dar, cum zilele treceau şi nu se întîmpla nimic dezastruos, interesul faţă de subiect a început să pălească. Apoi, în după-amiaza zilei de 13 noiembrie, puţin după ora trei, Nevado del Ruiz a explodat cu violenţă, revărsînd bucăţi de zgură şi cenuşă asupra oraşului Armero. Totuşi, locuitorii erau liniştiţi, datorită unui mesaj al primarului difuzat la radio şi mesajelor rostite de preot la sistemul de megafoane al oraşului. La ora şapte, Crucea Roşie a ordonat tuturor să părăsească oraşul, dar, la puţin timp după ce căderea cenuşii s-a oprit, evacuarea a fost anulată.

După numai două ore, s-au produs două explozii zgomotoase, iar în următoarea jumătate de oră, o coloană de abur şi cenuşă s-a înălţat pînă la aproape 11 kilometri în aer. Pentru prima dată, a început să se scurgă rocă topită, iar calota de gheaţă a început să se topească. Din nefericire, norii i-au împiedicat pe oamenii din satele de la poalele muntelui să vadă că gheaţa topită şi pietrişul se amestecaseră, formînd un val de noroi gros de 15 metri care începuse să alunece în josul muntelui, cu o viteză mai mare de 50 de kilometri pe oră, în toate direcţiile. Una dintre aceste alunecări de teren a îngropat satul Chinchina, ucigînd aproape 2.000 de oameni. Alte cîteva sate au fost măturate. Lipsit de apărare, oraşul Armero se întindea pe o cîmpie din apropierea rîului Lagunilla, care era deja umflat, fiindcă plouase torenţial timp de trei zile. Cînd valul de noroi s-a prelins în apele sale, şi-a ieşit din matcă.

Apa a năvălit în oraş la ora 23, cînd majoritatea oamenilor fie dormeau, fie se pregăteau să se culce. José Luis Restrepo, un student la geologie venit în excursie, stătea la un hotel. Împreună cu prietenii lui, asculta postul local de radio care transmisese mesajul liniştitor al primarului, cînd, deodată, transmisiunea s-a întrerupt. După cincisprezece secunde, s-au stins luminile. Au alergat afară, unde era întuneric beznă. „Un rîu” curgea pe stradă, „purtînd cu el paturi, răsturnînd maşini şi luînd oameni pe sus”. Au alergat din nou spre hotel, care părea solid construit. Apoi, deodată, au auzit bubuituri puternice şi au văzut „un zid de noroi” care s-a izbit de spatele clădirii. Pereţii şi tavanele s-au prăbuşit, pînă cînd hotelul a fost distrus complet. O mare de moloz amestecat cu bolovani a ras oraşul din temelii ca un „zid de buldozere”. Pe cînd încerca să fugă, José Luis a simţit că picioarele i se scufundau în noroi fierbinte, dar a reuşit să scape.

Un alt supravieţuitor a povestit că valul de noroi „mugea ca şi cînd ar fi fost un monstru. Părea că venise sfîrşitul lumii”. Acesta a înghiţit 80% dintre clădirile oraşului, îngropînd mulţi oameni care nici n-au mai aflat ce îi lovise şi doborîndu-i pe cei care încercau să fugă. Lîngă oraş, un corespondent al agenţiei de ştiri Reuters a descris supravieţuitorii pe care i-a văzut înghesuiţi pe vîrful unei culmi reci şi golaşe: „Figuri fantomatice – bătrîni, femei şi copii, acoperiţi cu noroi cenuşiu şi uscat, cu părul ţepos; numai ochii li se vedeau în noapte, arătînd că încă mai erau în viaţă”. A doua zi, cînd la Armero au sosit echipele de salvare, au găsit o mulţime de copaci, maşini şi trupuri mutilate, într-un ocean de noroi. Cîţiva supravieţuitori răniţi zăceau, gemînd. Salvatorii au trebuit să construiască poduri din tablă ondulată pe noroi pentru a ajunge la ei. La mai mult de 36 de ore după dezastru, mii de oameni aflaţi pe vîrful dealului, îngroziţi de ce ar fi putut face vulcanul Nevado del Ruiz în continuare, încă nu primiseră mîncare, apă sau asistenţă medicală. Elicopterele armatei au început să transporte oamenii pe calea aerului, o femeie alăptîndu-şi bebeluşul în timp ce era ajutată să urce. Dar reporterul agenţiei Reuters a estimat că a văzut cu propriii ochi doisprezece oameni murind în timp ce aşteptau să fie salvaţi. Elicopterele nu puteau zbura decît pe lumină, iar cînd cerul s-a întunecat, oamenii s-au luptat cu disperare pentru ocuparea ultimelor cîtorva locuri.

În total, cel puţin 25.000 de persoane, inclusiv trei sferturi dintre locuitorii oraşului Armero, au fost ucise. Noroiul fierbinte a jucat rolul unui incubator gigantic pentru microbi, aşa că mulţi dintre cei care supravieţuiseră valului iniţial de noroi cu doar cîteva tăieturi au murit ulterior din cauza infectării rănilor. Erupţia fusese de proporţii relativ reduse, dar alunecarea de teren a transformat-o în cel mai mare dezastru provocat de un vulcan în secolul XX, după erupţia vulcanului Pelée. 8.000 dintre cei decedaţi erau copii. Aproape imediat, au început învinuirile pline de virulenţă, supravieţuitorii susţinînd că multe vieţi ar fi putut fi salvate dacă avertismentele experţilor ar fi fost luate în seamă. Unii s-au plîns şi că echipele de salvare organizate la nivel local erau slab pregătite şi echipate, neavînd dispozitive de detectare a căldurii corporale şi sonare pentru a-i căuta pe oamenii îngropaţi în noroi.

1. Toate temperaturile sînt exprimate în grade Celsius.