Dita Kraus, A Delayed Life. The Powerful Memoir of the Librarian of Auschwitz

Copyright © Dita Kraus, 2020

First published as A Delayed Life by Ebury Press. Ebury Press is a part of the Penguin Random House group of companies.

Dita Kraus has asserted her right to be identified as the author of this work.

© 2020 by Editura POLIROM pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8510-3

ISBN PDF: 978-973-46-8511-0

ISBN print: 978-973-46-8107-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Magdalena Russocka/Trevillion Images; © ZUMA Press, Inc./Northfoto (colaj)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DITA KRAUS, născută la Praga, a fost deportată împreună cu părinţii săi în 1942, cînd avea numai 13 ani, în lagărul de concentrare de la Terezín, apoi la Auschwitz, unde tatăl ei a murit. Ea şi mama sa au fost trimise la muncă forţată în Germania, iar în cele din urmă, în lagărul de la Bergen-Belsen. La puţin timp după eliberare, mama Ditei a murit. După război Dita s-a căsătorit cu scriitorul Otto B. Kraus, care fusese şi el prizonier la Auschwitz. Au emigrat în 1949 în Israel, unde au lucrat amîndoi ca profesori. Dita Kraus este eroina bestsellerului internaţional al lui Antonio G. Iturbe Bibliotecara de la Auschwitz, iar Otto B. Kraus a scris un roman despre experienţele sale.

Partea I

1929-1942

Capitolul 1

De ce am numit această carte O viață amânată?

Viața mea nu-i viață reală. E ceva de dinainte de începerea vieții reale, un fel de prefață a poveștii. Încă nu-i ceva ce contează, ci doar o repetiție. Iar cineva privește din spate, sau poate de sus, și mă judecă. E o ființă care-mi controlează și-mi analizează purtarea. Poate că nu-i în afara mea, ci în mine. O fi mama? Ori bunica? Sau ceva mai profund… Id-ul meu? N-am idee. Dar e mereu prezentă și-mi ține în față o oglindă invizibilă.

Îi simt atât aprobarea, cât și dezaprobarea, iar aceasta din urmă mă face să mă zbucium în încercarea fie de a-mi înăbuși conștiința cicălitoare, fie de a-mi găsi scuze, dar sentimentul negativ e extrem de puternic și nu poate fi alungat. Mă chinuiesc să aflu motivele pentru care am făcut ceea ce ființa care mă supraveghează consideră drept inacceptabil și în același timp știu că doar încerc să-mi justific păcatele.

Încă nu știu ce legătură are asta cu faptul că îmi percep viața ca fiind amânată. De când mă știu, am fost mai curând concentrată pe ziua de mâine decât conștientă de ceea ce trăiesc pe moment. Chiar și în prezent, când mă aflu la un concert, mă gândesc la drumul de întoarcere și la programul de a doua zi, și nu la muzica pe care am venit să o ascult. Când mănânc, mintea mi-e la spălatul vaselor, iar când mă culc, deja plănuiesc ce voi face atunci când mă voi ridica din pat. Nu mă aflu niciodată aici și acum și simt că pierd plăcerea prezentului. Prea mult control: nu las niciodată nimic la voia întâmplării; nu sunt niciodată cu totul relaxată. „Supraveghetorul” e mereu acolo și mereu mă judecă.

Cred că am început să-mi amân viața încă de când eram foarte mică. Era un mod de amânare indefinită, o satisfacție întotdeauna lăsată pentru altcândva. Cum „amânam”? Acceptasem faptul amar că nu voi obține ceea ce vreau – sigur nu în viitorul apropiat și probabil niciodată. Îmi spuneam că trebuie să aștept răbdătoare; poate că împlinirea va veni mai târziu. Sau niciodată. Mă gândeam că, dacă-mi pun speranța în așteptare și nu mă mai gândesc la ea, într-o zi se va înfăptui.

Undeva, în adâncul meu, credeam că se va închide cercul, lucrurile se vor rearanja pe făgașul lor și totul se va așeza la loc; trebuia doar să trag de timp.

Dar, într-un fel ciudat, aceste pasaje amânate ale vieții mele, aceste spații incomplete, au creat goluri, astfel că mozaicul meu are locuri unde imaginea e neterminată.

Sunt atât de multe astfel de goluri! Cum să le umplu? Timpul trece repede; cine știe cât mai am de trăit? Deja am patru nepoți și patru strănepoți. Majoritatea oamenilor din tinerețea mea nu mai sunt în viață și nu-mi mai pot răspunde la întrebări. Voi încerca să adun fragmentele și să le notez aici; poate că va ieși un model care să umple golurile mozaicului…

Capitolul 2

Copilăria

Primele mele amintiri provin din nimicul ce precedă memoria conștientă. Ca o imagine ce clipește o secundă pe ecran și dispare apoi în întuneric. Și totuși fiecare dintre aceste imagini e saturată de emoție.

Sunt așezată pe un cântar pentru copii, pe o masă acoperită cu o mușama albă, în cabinetul doctorului. Sunt dezbrăcată, iar metalul e tare și îl simt rece pe spate. Am doi ani, doi ani și jumătate. Mama și doctorița în halat alb sunt aplecate asupra mea. Nu mi-e teamă, pentru că le văd zâmbind.

Doctorița Desensy-Bill a fost pediatra noastră. Îmi amintesc vizitele la cabinet de mai târziu, când îmi punea palma pe piept, îl ciocănea cu degetul mijlociu și asculta, apăsându-și urechea pe pielea mea. Ușa spre restul casei era îmbrăcată în piele maro prinsă în piuneze de alamă.

Uneori mama rămânea să discute cu doctorița, iar eu eram trimisă să mă joc cu fiica ei, Lucy, dincolo de ușa groasă, care, deși grea, se deschidea ușor, fără zgomot. Lucy era cam de vârsta mea, dar n-o plăceam, fiindcă era plictisitoare.

Altă amintire. E noapte și stau în picioare pe pat, plângând înspăimântată. Probabil sunt tot foarte mică, fiindcă mă țin cu ambele mâini de barele învelite în burete ale pătuțului. Mama și Mitzi, cea care ajută la treburile casei, sunt cu mine şi încearcă să mă calmeze. Dar nu pot fi calmată – mai devreme o mână a ieșit din perete și a încercat să mă înhațe. Mama mă ridică din pătuț și mă duce de cealaltă parte a peretelui, în baie, să-mi arate că nu-i nicio gaură în zid. Și ea, și Mitzi îmi spun că nicio mână nu poate să treacă prin peretele gros. Dar ele nu știu, n-au văzut mâna. Eu am văzut-o. Când mă opresc din plâns, mă pun înapoi în pătuț, convinse că m-au liniștit. Mă învelesc și sting lumina. Dar teroarea rămâne și multe săptămâni după aceea reușesc să adorm numai când pătuțul e tras de la perete.

Din bezna necunoscutului se ivește o altă imagine. Extrem de tulburătoare. Sunt în cadă, iar mama stă pe marginea ei. Deodată văd cum, fără să scoată un sunet, încep să îi curgă lacrimi. Mama plânge pe mutește. Mă sperie și încep și eu să plâng. „Ce-am făcut?”, întreb, „ce-am făcut?”, dar ea numai dă din cap și nu răspunde. Nu știu de ce plângea mama. O rănise cineva? Era din vina mea? Mă purtasem rău? Nu am niciun indiciu, nicio idee. Chiar și acum, când îmi amintesc întâmplarea asta, simt tristețe, vinovăție și durere.

Numele de fată al mamei era Elisabeta „Liesl” Adler. Avea un frate, Hugo, cu zece ani mai mare. Mama lor murise când Liesl era bebeluș, iar tatăl, un judecător, se recăsătorise. Mama mi-a spus că mama ei vitregă era corectă și conștiincioasă, dar rece și lipsită de dragoste maternă. Nu-l mai țin minte pe bunicul Adler; a murit la scurt timp după nașterea mea. Și Hugo a ajuns judecător. S-a căsătorit, dar n-a avut copii. L-am văzut numai de două ori în viața mea.

Când aveam șase sau șapte ani am mers cu mama în vacanță în munții Tatra și ne-am oprit pentru două-trei zile în Brno. Mi-amintesc clar două scene din acea vizită. Mama a izbucnit în lacrimi când am intrat în apartamentul unchiului Hugo. Era același în care crescuse și ea; când s-a căsătorit, Hugo a rămas acolo. În apartament era încă aceeași mobilă, ceea ce i-a stârnit amintiri.

Wilhelm Adler împreună cu fiica sa Elisabeta Adler-Polach

Îmi amintesc și o scenă de la tribunal. Hugo, purtând roba violetă de judecător, prezida un proces, iar noi ne așezaserăm în capătul sălii. Când s-a terminat, mama a spus că a fost liniștit și plictisitor, iar Hugo i-a răspuns: „Nu judec divorțuri, de aceea procesele mele sunt plictisitoare”.

Părinții mei s-au mutat din orașul lor natal, Brno, la Praga imediat după căsătorie și au închiriat un apartament micuț la parterul unei vile. Vila avea o grădină cu iarbă, straturi de flori și tufe de agrișe pe lângă gard. Aveam voie să culeg agrișele, dar nu-mi plăcea să le mănânc – erau păroase și acre. Domnul Hackenberg, proprietarul, era un prieten și tovarăș de petreceri al bunicului Johann.

Familia Hackenberg avea un ciobănesc german uriaș, pe care-l chema Putzi, şi era atât de blând, încât mă lăsa să-l călăresc. Am o poză în care sunt dezbrăcată, am cam doi ani, stau lângă câine și suntem cam de aceeași înălțime. O amintire de atunci: mama și domnul Hackenberg stau pe o bancă în grădină, iar eu mă joc în nisip. Sap cu mâinile, ca să fac un tunel. Deodată, din tunel iese o creatură oribilă, roz, lucioasă, care se mișcă șerpuind către mine. Țip înspăimântată și fug în brațele protectoare ale mamei. Când înțelege ce m-a speriat, izbucnește în râs. Domnul Hackenberg râde și el. Mă simt rușinată, umilită. De ce râd de spaima mea? Mama și domnul Hackenberg s-au aliat și își bat joc de mine. Mama m-a dezamăgit, m-a trădat. De unde era să știu că e doar o râmă inocentă? Vedeam pentru prima dată în viață o creatură atât de oribilă.

Aveam trei sau patru ani când ne-am mutat în alt apartament, în cartierul Holešovice din Praga, și Mitzi, menajera noastră, ne-a părăsit. Acum numai bogații au o servitoare permanentă, dar în Europa de dinainte de război era ceva obișnuit. Fetele țăranilor săraci veneau la oraș să găsească de lucru, să învețe să gătească, să învețe bunele maniere și, dacă aveau noroc, să-și găsească un soț. Locuiau într-o cămăruță destinată servitorilor, cum avea aproape fiecare casă, primeau o leafă mică, o după-amiază și o seară libere pe săptămână. Deseori nu rămâneau mult cu familia, fie pentru că erau prea grele de cap, fie că erau prinse furând sau rămâneau însărcinate și trebuiau concediate.

Mama era mândră că Mitzi plecase fiindcă-și găsise soț, un cizmar ce-și avea prăvălia după colț, pe strada principală, lângă stația tramvaiului 6. Imediat după ce s-a măritat, Mitzi m-a invitat într-o duminică la micul dejun. Mi s-a dat voie să merg singură; duminica dimineața strada era pustie și eram foarte mândră că mergeam neînsoțită. Mitzi și soțul ei locuiau în spatele magazinului, într-o cameră ce mirosea a lipici și a piele. Magazinul era închis și Mitzi m-a făcut să mă simt ca un invitat special. Mi-a oferit o felie mare de guguluf, de care gătea și mama, dar guguluful ei părea să aibă cumva un gust mai festiv. Eram foarte fericită și mândră că mă trata ca pe un adult.

Au mai fost multe asemenea ocazii, dar au devenit din ce în ce mai puține, iar după o vreme, Mitzi și cizmarul ei s-au mutat; cred c-au fost nevoiți să-și închidă magazinul pentru că nu câștigau suficient cât să-şi asigure traiul. De atunci n-am mai auzit nimic de ea.

Când Mitzi încă era la noi, am fost odată cu mama într-o excursie în satul ei natal, în regiunea Böhmerwald (Pădurea Boemiei), unde se vorbea germana. Mitzi a stat și ea cu noi acolo câteva zile, apoi s-a întors la Praga să-i supravegheze pe zugravii ce ne redecorau apartamentul cât lipseam. Mi-aduc aminte de asta fiindcă la întoarcere acasă mirosea a var proaspăt și a podele ceruite.

În spatele fermei unde stăteam era un râu nu prea adânc. O altă amintire: mă văd cu alți câțiva copii de pe acolo, stând până la genunchi în apă. Apa era agitată și limpede, iar noi culegeam aur. Da, aur adevărat. Boabe nu mai mari decât semințele de mac, dar străluceau printre pietricele în apa transparentă.

Le țineam în palme și lăsam soarele să se joace pe ele. Era foarte palpitant. Când văd în prezent filme despre goana după aur, zâmbesc și-mi amintesc cum am fost și eu cândva un căutător de aur.

În satul acela am aflat pentru prima oară ce înseamnă moartea.

Pe malul celălalt al râului era un drum ce trecea pe la poalele dealului. Pe drum zăcea un cal, cu capul şi grumazul atârnând pe panta povârnită. În spatele lui era o căruță răsturnată. Calul nu mișca. L-am privit multă vreme, așteptând să se ridice. Mai erau și alți oameni în preajmă. Și ei așteptau. Dar calul nu mișca și am început să înțeleg faptul înspăimântător, teribil că animalul n-o să se mai ridice niciodată… că murise. Eram foarte tulburată și speriată. Totuși, ca și în cazul altor descoperiri făcute mai târziu în viață, nu mă simțeam ca și cum întâlneam un fenomen nou, ci mai degrabă ca și cum o cunoaștere adormită undeva în mine ieșea la lumina conștiinței. Așa cum a scris Platon: „Mare parte din cunoașterea noastră e inerentă psihicului, în formă latentă”. Înțelegeam pentru prima oară că lumea nu era un loc atât de luminos și fericit cum fusese până atunci.

Următoarea mea întâlnire cu moartea s-a petrecut câțiva ani mai târziu, când aveam opt ani. Într-o dimineață, am văzut niște copii lipiți de gardul școlii. Dincolo de gard era o râpă, iar la baza ei se afla calea ferată. Pe șine zăcea cineva, mort – părea mai degrabă o grămăjoară de haine decât un corp. Copiii se uitau la el tăcuți și nemișcați. A fost un moment de tristețe profundă. Știam că era vorba de o sinucidere; cineva care nu mai voise să trăiască se aruncase sub un tren. În mintea mea, locul acela e asociat pentru totdeauna cu tragedia. Chiar și atunci când, după aproape şaizeci de ani, am ajuns iar la vechea mea școală, m-am simțit atrasă spre aceeași parte a gardului, ca și cum bietul om ar mai fi fost acolo.

O musafiră frecventă în casa noastră era mătușa Lori (o rudă îndepărtată a bunicii), de care-mi plăcea foarte mult. Îmi aducea mereu cadouri drăguțe. Nu era măritată și n-avea copii, dar pur și simplu știa ce i-ar face plăcere unei fetițe.

Odată mi-a adus un teckel din pluș. L-am numit Waldi. Era negru, catifelat și drăgălaș și avea o lesă și o zgardă din piele roșie. Îl trăgeam după mine, cum văzusem că fac oamenii cu câinii adevărați.

Într-o zi stăteam cu câinele în fața casei, pe un taburet. La un moment dat, am avut nevoie să mă duc sus. Am legat lesa de grilajul ferestrei de la pivniță și i-am spus lui Waldi să fie cuminte și să mă aștepte. Văzusem câini legați de stâlpi în fața magazinelor, așteptându-și stăpânii.

Când m-am întors, câinele dispăruse. Am fost foarte nefericită. Nu-nțelegeam de ce-ar fi cineva atât de rău și de crud încât să mi-l ia pe Waldi. Am plâns amar, îndurerată și dezamăgită.

În vreme ce Mitzi provenea din regiunea vorbitoare de limbă germană de la graniță, a doua noastră slujnică, Maria, era dintr-un sat ceh. Părinții mei fuseseră educați în limba germană, ca majoritatea evreilor din Brno în acele timpuri. Vorbeau ceha destul de bine, dar tatăl meu perfecționist nu voia să preiau de la el greșelile ocazionale de limbă. Așa că au decis să angajeze o fată cehă, de la care să învăț accentul nativ.

Am trecut pe lângă Maria pe scări în ziua când a venit să se prezinte alor mei. Zbura pe trepte în jos, cu pardesiul deschis fluturându-i în urmă. Ochii ni s-au întâlnit și m-am îndrăgostit de ea. Nu știam că vine din apartamentul nostru, dar când s-a întors după câteva zile să locuiască la noi, am fost foarte fericită. Cred că avea cam 16 ani, era foarte drăguță, plină de viață și râdea tot timpul. Și Maria ținea la mine, și îmi plăcea să mă plimb cu ea mai mult decât cu părinții. Mi-aduc aminte că îmi povestea de foștii ei stăpâni, care fuseseră foarte aspri cu dânsa. Mi-a arătat casa lor și mi-a spus despre autoritara doamnă Brod. Mi-o imaginam ca pe mama vitregă din Albă-ca-Zăpada.

Eu și Maria conspiram împreună. Mama nu-mi cumpăra niciodată limonadă colorată sau acadele de la vânzătorii ambulanți, dar Maria era înnebunită după ele și uneori îmi lua și mie – plătea din banii ei și mă punea să jur că nu spun.

Apartamentul nostru avea două camere mari și una mică. Cea mică era a mea, iar celelalte erau dormitorul părinților și camera de zi, cu o masă rotundă în mijloc. Aşa încât Maria noastră dormea în bucătărie pe un pat pliant, pe care îl strângea în fiecare dimineață și îl ascundea după o perdea. Tot acolo avea un dulap de haine numai al ei, cu o oglindă mare înăuntru. Obișnuia să stea după ușa deschisă atunci când se îmbrăca, înainte să iasă în după-amiaza ei liberă.

Odată m-am strecurat în spatele ei și i-am văzut sânii. „Brunslíky ai tăi sunt mai mari decât ai mamei”, i-am zis. A izbucnit în râs, iar când i-a repetat mamei ce am spus, a râs și ea. Brunslíky era un cuvânt fără sens, pe care-l inventasem probabil sau îl transformasem din altul, dar de atunci a devenit termenul oficial al familiei noastre pentru acea parte a anatomiei feminine.

Treaba Mariei nu era grea: parchetul era acoperit cu covoare ce trebuiau aspirate; din când în când, ferestrele duble trebuiau spălate; podeaua de piatră din bucătărie trebuia lustruită. Musafirii noștri erau uimiţi, printre altele, de spălătoria automată de la subsol. Cum erau cam şaisprezece apartamente în fiecare dintre cele două aripi ale Casei Electrice, trebuia să ne programăm ziua de spălat la administrator.

Îmi plăcea s-o însoțesc pe Maria când urca în lift cu cele două coșuri imense de rufe. La subsol aerul era uscat și cald și mirosea a săpun și a curățenie. Cele două cuve uriașe ale mașinilor de spălat se roteau fâșâind ușor. Erau și niște cabine pentru uscat rufele cu aer fierbinte. Îmi plăcea când auzeam clopoţelul ce anunța finalul procesului de uscare, după care Maria trăgea de scripeți, scotea cearșafurile apretate și le punea la presa de călcat. Câteva ore mai târziu urcam la etajul al patrulea cu rufăria frumos împăturită și parfumată.

Obișnuiam să mă trezesc la auzul sunetului mașinii de cafea. Mama cumpăra în fiecare săptămână 100 de grame de cafea proaspăt prăjită. Beam și eu la micul dejun, dar era o parte cafea cu trei părți lapte. Maria scutura pernele și păturile și le punea pe fereastra deschisă, la aerisit. Când mergeam cu mama la cumpărături, ne duceam mai întâi la măcelar și cumpăram carne pentru cină, iar apoi la lăptărie, să luăm lapte și unt. De fiecare dată mă rugam de mama să mă ducă la Magazinul de Dulciuri al lui Pilař, dar asta se întâmpla rar, fiindcă trebuia să facem economii. Magazinul avea mochetă dintr-un capăt în altul și mirosea minunat a vanilie și a ciocolată. Știam că pot alege două răsfățuri; de obicei luam o indiană cu glazură de ciocolată și o bezea, ambele umplute cu frișcă. Domnul Pilař avea un săculeţ din pânză triunghiular, maro, la capăt cu un orificiu prin care storcea o spirală de frișcă proaspătă. Punea cele două prăjituri delicate pe o farfurioară de carton și le împacheta cu grijă, să nu le strivească. Mama mă lăsa să car pachetul, dar aveam voie să le mănânc numai după cină, să nu-mi stric pofta de mâncare.

Eram mofturoasă la mâncare. Nu mâncam ce nu-mi plăcea, și pentru că eram slabă, toată familia se dădea de ceasul morții să mă vadă mâncând sănătos. Mi se făcea greață fie și numai dacă vedeam o pojghiță de caimac în cafea. Carnea trebuia să nu aibă fir de grăsime; altfel, lăsam toată mâncarea pe masă, chiar și după ce mama dădea la o parte bucata grețoasă. A încercat câteva metode pedagogice, spunându-mi că milioane de copii flămânzesc și ar fi fericiți să primească bunătățurile pe care le primeam eu. A invitat un prieten la cină, ca să văd ce cuminte mănâncă alți copii. În fiecare zi trebuia să înghit o lingură din scârbosul ulei din ficat de cod ce mi se dădea preventiv împotriva rahitismului. Nimic nu mă ajuta. În cele din urmă, mama s-a dat bătută și a început să gătească separat pentru mine, spaghete cu parmezan sau șnițel cu cartofi prăjiți.

Odată, părinții mei au avut o idee genială. Aripa de tineret a social-democraților îi trimitea pe copiii membrilor de partid într-o vacanță de iarnă în munții Iser. Era o tabără pentru școlari, iar eu aveam numai cinci ani și încă eram la grădiniță. Dar unul dintre adulții însoțitori era Giesl, o prietenă și vecină care locuia un etaj mai sus, așa că am fost acceptată, iar ea m-a luat sub aripa sa. Toți copiii erau mai mari decât mine, dar nu m-a deranjat. Ne dădeam cu sania și schiam și ne jucam în pensiunea rustică unde eram cazați.

Personalul trebuie să fi fost avertizat cu privire la problemele mele cu mâncarea. Parcă mă văd în sala de mese, în faţă cu o farfurie în care se afla ceva neidentificabil și dubios. N-am mâncat nimic. Nimeni nu s-a supărat și mi s-a dat voie să plec de la masă odată cu ceilalți. Dar la următoarea masă toți au primit un fel de mâncare diferit – numai la mine era ceea ce lăsasem la amiază. Și iar nu m-am atins de mâncare.

A doua zi ne-am îmbrăcat bine și ne-am dus în pădure. Am mers prin zăpadă și am ajuns la un pârâu înghețat, cu o deschizătură la mijloc prin care se vedea apa curgând. Iar peste pârâu era o punte din lemn cu o balustradă pe o parte. Am început să trecem puntea unul după altul – iar ce s-a întâmplat apoi mi s-a șters din memorie.

M-am trezit într-un pat mare, străin, acoperită cu o imensă plapumă cu puf de gâscă. În jur erau câțiva adulți, iar Giesl era aplecată deasupra mea. Nu înțelegeam ce se întâmplă. Mai târziu, copiii mi-au spus surescitați că am leșinat lângă pârâu și am fost dusă pe brațe, inconștientă. Mi-au dat ceai și mâncare bună; devenisem centrul atenției.

Până la sfârșitul taberei n-a mai încercat nimeni să mă facă să mănânc ce nu-mi plăcea. Așa că problema mea cu mâncarea a rămas aceeași.

Mama și Maria se apucau de gătit când ne întorceam de la cumpărături. Nici azi nu înțeleg ce făceau în fiecare dimineață, timp de cel puțin două ore, în bucătărie. Erau mereu câteva oale puse la fiert pe plita electrică, iar ambele femei, cu șorțurile puse și roșii la faţă, mestecau în ele, tăiau sau decojeau ceva. Uneori făceau tăiței, întinzând aluatul în foi subțiri pe care le lăsau la uscat pe fețe de masă albe, puse pe paturi și mese prin tot apartamentul. Mai târziu le tăiau în fâşii subțiri, pentru supă, sau mai late, ori chiar în pătrățele, pentru minunata Schinkenfleckerln (tăiţei cu şuncă). Din tăițeii mai groși, mama făcea un desert presărat cu zahăr și semințe de mac sau scorțișoară.

Vara, mama făcea dulcețuri și gemuri pentru iarnă. Caise, căpșune sau cireșe erau fierte cu zahăr și puse apoi în borcane de sticlă cu capace bine închise. Borcanele erau aşezate într-o oală enormă, cu un termometru în mijloc. Când se răceau, mama scria data pe etichete și punea borcanele la păstrare pe rafturi, în cămară. Toamna, când se coceau prunele, făcea un gem fabulos numit powidel, care era folosit ca umplutură la colțunași sau în buchty, un fel de plăcinte foarte apreciate de cehi.

În ziua de spălat rufele cina era mai simplă. De obicei gulaș făcut din cartofi cu bucăți de salam și cu sos. Dar cea mai obișnuită mâncare era tocănița, care îi plăcea în mod deosebit tatei. Mama păstra mereu o porție pentru el, iar seara îl vedeam cum înmoaie bucăți de pâine în sos. Dar cel mai mult îmi plăcea desertul pe care mi-l făcea mama duminica, în special când venea la cină fratele mai tânăr al tatei, Ernst-Benjamin. Se numea Dukatenbuchteln, prăjiturele pătrate din aluat dospit acoperite cu un sos fierbinte, dulce și delicios de vanilie.

Mesele se serveau pe masa ovală verde din cămăruța mea. Bucătăria era prea îngustă ca să încapă masa și scaunele. Era ceva neobișnuit ca servitoarea să mănânce la masă cu familia, dar când aducea bolul de supă, Maria se așeza și mânca împreună cu noi. Părinții mei, fiind socialiști, credeau în ștergerea oricăror diferențe de clasă. Maria era o angajată, dar n-o tratam niciodată ca inferioară.

După masă, Maria spăla vasele, iar mama se ducea să se întindă în dormitor, pe canapea, și să fumeze o țigară. De obicei îngenuncheam lângă ea și o rugam să „facă scrum lung”. Ținea țigara cu mare grijă deasupra scrumierei, pe care o sprijinea pe burtă, fără să scuture scrumul, lăsându-l să crească tot mai mult, până când țigara aproape că îi ardea degetele. Când scrumul cădea în cele din urmă, oftam dezamăgită.

Mama se odihnea doar puțin și pe urmă ne duceam în parc. Erau două în apropiere: unul numit Stromovka, iar celălalt Letná. Letná era puțin mai departe și mai mic, iar Stromovka era fostul Parc Regal și se întindea până la Vltava. Acolo era un fel de pod din pontoane pe care îmi plăcea să merg pentru că se clătina ușor pe valuri. Pe celălalt mal era grădina zoologică din Praga. În ambele parcuri erau locuri de joacă pentru copii, cu nisip, dar mie-mi plăcea mai mult Letná, deși mama voia mereu să meargă la Stromovka. Căci acolo erau niște iazuri cu rațe și rățuște pufoase ce înotau energic după mamele lor, formând un V pe suprafața apei. Le hrăneam cu bucăţele de pâine uscată. Mai erau și multe veverițe cafenii, care țopăiau destul de aproape de picioarele noastre. Cu o coroană, mama cumpăra uneori alune de la un bărbat ce le ducea în cornete din hârtie de ziar pe o tavă legată în jurul gâtului cu o sfoară. Mi se dădea voie să împart alunele cu veverița. Stătea pe picioarele din spate, ținându-și aluna între lăbuțe și ronțăind-o delicat cu cei doi dinți lungi din față. Uneori fugea și o îngropa, ca să-și facă provizii pentru iarnă. Îmi era drag să mă uit la micile creaturi cu cozile lor stufoase, care se ondulau ca un arc dublu.

Mamei îi plăcea Stromovka datorită grădinii sale magnifice cu rânduri de trandafiri de toate culorile și mărimile, unii aproape târându-se pe pământ, alții în ghirlande sau cățărându-se pe spaliere, dar eu mă plictisisem de ei. Voiam să merg la Letná, unde știam câțiva copii și unde era un bărbat care vindea baloane. Mama ceda uneori și-mi cumpăra un balon. Odată, pe când îl treceam dintr-o mână în cealaltă, mi-a scăpat și a zburat. Mă așteptam să coboare, ca toate lucrurile aruncate în sus, și am fost necăjită până la lacrimi când am văzut că l-am pierdut.

Copiii care se jucau în parcul Letná erau bine îmbrăcați; unii erau însoțiți de guvernante cu văluri bleumarin atârnându-le pe spate. Câțiva aveau trotinete strălucitoare din metal – numite corquinets în ebraică – cu roți de cauciuc, în vreme ce eu aveam una ieftină din lemn, cu roți care mă hurducăiau. O câștigase mama la Konsum, unde-și făcea cumpărăturile. Uneori puteam să împrumut așa o minune, mai ales de la o fetiță cu bucle ca ale lui Shirley Temple. Mă lăsa să mă dau de două ori pe poteca ce ducea la vale, ceea ce era perfect, fiindcă numai stăteam și conduceam, în vreme ce trotineta se ducea singură și nu trebuia să o împing cu piciorul.

Dar de multe ori mă ducea Maria în parc, când mama avea alte treburi. Era mult mai distractiv. Maria nu părea dispusă să mă educe; ea însăși era ca un copil mare.

Pe drum spre Stromovka îl vedeam des pe Frantík Ciungul, un om fără mâini ce-și câștiga pâinea printr-o demonstrație de virtuozitate: bătea la o mașină de scris cu degetele de la picioare. Era un personaj cunoscut în Praga – stătea într-un cărucior, iar lumea se aduna în jurul lui și îi arunca monede în pălărie. Însă mereu îmi era milă când vedeam oameni suferinzi sau animale chinuite.

Odată, pe când mă întorceam cu Maria din parc, am întâlnit o femeie cu o fată cam de vârsta mea care avea o mână în ghips. Părea ca și cum brațul fetei se termina la cot și chestia aia albă era atașată la ciot, nu la mână. Nu mai văzusem niciodată așa ceva și am întrebat îngrozită ce e. Inspirată, Maria mi-a spus: „A pățit asta pentru că s-a scobit în nas”. M-am speriat rău. Aveam acel obicei urât. Mă străduiam din greu să scap de el, dar nu reușeam să-mi stăpânesc impulsul; degetul îmi intra pur şi simplu în nară împotriva voinței mele. Dar din ziua aceea am reușit să mă limitez numai la momentele când credeam că nu mă vede nimeni.

Când eram mică, nu eram conștientă de diferențele de clasă. Familiile pe care le cunoșteam trăiau cam la fel ca noi. Eram ceea ce s-ar numi clasă de mijloc, dar salariul tatei nu era mare, așa că trebuia să ne calculăm cu grijă cheltuielile. De exemplu, în fiecare lună, părinții mei puneau deoparte bani pentru vacanța de vară.

Mai târziu, în clasa întâi, am cunoscut un copil bogat, Fredy Petschek. În fiecare dimineață, Fredy era adus la școală de o mașină cu șofer, iar la prânz mașina îl aștepta la intrare. Locuia într-o vilă mare, cu un parc înconjurat de un zid înalt. Tatăl lui avea mine de cărbuni și bănci. Una dintre bănci avea sediul într-un palat uriaș din centrul orașului; a devenit faimoasă mai încolo, când germanii au făcut din ea sediul Gestapo-ului.

Mama lui Fredy era o doamnă rafinată, pe care o vedeam uneori în mașină. I-am auzit pe niște adulți spunând că îi era atât de frică de microbi încât, când se ducea să cumpere materiale pentru rochii, își lua o servitoare să pipăie ţesăturile, de teamă să nu se infecteze.

Micul Fredy era slăbuț și-și ținea capul un pic într-o parte. De obicei uita să-și dea jos gentuța în care avea sendvișul, aşa încât o purta la gât toată dimineața. Colegii de clasă își băteau adesea joc de el; avea un mers comic, cu genunchii apropiați. Dar cumva nu observa sau nu-i păsa, ca și cum ar fi fost cu mintea în altă parte. Se scobea des în nas. Odată, ni s-a spus să ne facem unii altora mici cadouri; nu mai știu cu ce ocazie. Unul dintre băieți i-a dat lui Fredy o cutie mare. Ne uitam toți nerăbdători să vedem cadoul uriaș. L-a despachetat și a găsit o cutie mai mică, apoi una şi mai mică, iar în ultima a găsit un cadouaș: o scobitoare cu un capăt de bumbac – „Ca să-ți scobești nasul”, i-a spus micul glumeț.

Povestea lui Fredy Petschek nu se termină aici. Când am fost în Statele Unite acum câțiva ani, cred că în 2010, am întâlnit o doamnă pe nume Nancy Petschek. Probabil că e o membră a acelei familii, m-am gândit. Am întrebat-o dacă era rudă cu Fredy Petschek. S-a gândit o vreme, după care mi-a spus: „Cred că vorbești de unchiul Alfred”. Ce comic, m-am gândit. Micul Fredy e acum unchiul Alfred! „O să-l întreb dacă a fost la aceeași școală cu tine”, mi-a zis ea. Din nefericire, unchiul Alfred Petschek a murit înainte să apuce să-l mai întrebe.

Și colega mea de clasă Annemarie Brösslerová era bogată. De ziua ei a dat o petrecere cu dulciuri minunate și înghețată, iar noi, celelalte fetițe, am primit fiecare câte un cadou. Petrecerea era supravegheată de o guvernantă, iar când am întrebat-o unde-i mama ei, Annemarie ne-a spus că e undeva prin acasă. Ceea ce m-a surprins, dar Annemarie ne-a zis că aveau opt camere și că de multe ori nu știa în care dintre ele se afla mama ei.

O invidiam pe Annemarie – dar nu pentru camerele ei multe sau pentru jucăriile și cărțile ei, ci pentru că avea un frate mai mare. Dintre prietenele mele apropiate din copilărie, ea era singura care avea un frate. Celelalte, Raja, Gerta și Anita, erau, ca și mine, singure la părinţi. Fratele lui Annemarie era chipeș, colecționa timbre și avea o bicicletă. Îl admiram foarte mult! Mi-aş fi dorit să am așa un frate mai mare.

Biata Annemarie! Când nemții au început să-i deporteze pe evrei, ea și familia sa au fost trimiși în ghetoul din Łódź, cu unul dintre primele transporturi din Praga. N-am mai auzit de ea niciodată. Înainte să plece, m-am dus să-mi iau rămas-bun, iar ea a arătat spre cărțile ei, din care obișnuiam să împrumut, şi mi-a spus: „Ia câte vrei. Oricum nu le luăm cu noi”.

Am luat una pe care-o citisem de mai multe ori, o poveste de dragoste stupidă și sentimentală pentru fete. Dar știam că în curând aveam să renunţ şi eu la ea, ca de altfel şi la jucăriile și cărțile mele, când avea să ne vină și nouă rândul să fim deportați.

Capitolul 3

Anita

Anita Steiner

La puțin timp după ce ne-am mutat în Casa Electrică, în fața intrării a tras un camion de transport. Muncitorii cărau mobilă în clădire, dirijați de o doamnă. Când m-a văzut, m-a întrebat dacă locuiesc acolo, cum mă cheamă și câți ani am. Mi-a spus apoi că are și ea o fetiță de-o vârstă cu mine și că trebuie să ne împrietenim.

Anita mi-a fost prietenă mulți ani, deși relația noastră era una ciudată și inegală. Deşi cu doar șase luni mai mare decât mine, Anita era mult mai înaltă. Ea decidea mereu ce jucăm, iar uneori avea idei neobișnuite.

Familia Steiner locuia la etajul al doilea, două etaje sub noi. Mama Anitei, Hilde, mă îndrăgea și-mi spunea Shpuntl, un cuvânt amuzant folosit pentru dezmierdarea celor mici. Îmi convenea că eram vecine; celelalte două prietene, Gerta și Raja, cu care preferam să mă joc, locuiau la câteva străzi mai încolo.

Anita s-a gândit la un proiect grandios: să pregătim un spectacol de păpuşi. Avea o scenă pliantă cu cortină în față și diverse decoruri – o pădure, o cameră într-un castel cu un tron pentru rege şi o stradă într-un orășel. Și multe marionete: o vrăjitoare, o fecioară frumoasă, un clovn, un cavaler, o regină și un rege. Anita a decis că trebuie să pictăm pe carton o scenă nouă pentru spectacolul ei. N-am aflat niciodată care era povestea. Se răzgândea o dată la câteva zile, când ne apucam de un nou decor. Săptămâni la rând am pictat, am cusut haine pentru păpuși și am pregătit scena. Spectacolul nu s-a materializat niciodată. Când o întrebam despre ce-i vorba în piesă, schimba subiectul. Anita era liderul, iar eu doar o adeptă – şovăitoare, dar supusă.

Într-o zi, a decis că trebuie să rămân la ea peste noapte. N-a cerut voie și a spus că trebuie să o facem în secret, altfel mamele noastre nu ne-ar permite. A adus perne și pături în camera ei și le-a împrăștiat pe podea. Pe urmă a încuiat ușa. La ora de culcare, Maria a venit să mă ia acasă, dar Anita a șoptit că ar trebui să ne prefacem că dormim și să nu răspundem. Maria a ciocănit la ușă, pe urmă a venit și mama Anitei, dar cum n-au obţinut niciun rezultat, au chemat-o şi pe mama. Mă simțeam groaznic; nu voiam să dorm pe podeaua tare din camera Anitei și oricum nu vedeam niciun motiv să ne obrăznicim în felul ăla. Dar m-am supus instrucțiunilor Anitei și am tăcut. Până la urmă, cele trei femei au reușit cumva să intre în cameră, iar Anita a făcut o criză de furie. Am fost dusă acasă, două etaje mai sus, simțindu-mă vinovată și rușinată fiindcă nici măcar eu nu știam să explic comportamentul nostru.

Dar, în afară de concepția ei bizară asupra jocurilor, Anita era o prietenă loială. A dovedit-o mai târziu, în timpul ocupației germane, când trebuia deja să purtăm steaua galbenă a lui David cu cuvântul „Evreu” scris pe ea, iar populației ariene îi era interzis să aibă vreun contact cu evreii. Cum tatăl ei era neamț și mama evreică, părinții s-au gândit că era nimerit s-o înscrie pe Anita în BDM – Bund Deutscher Mädel, Liga Fetelor Germane –, o ramură a Tineretului Hitlerist. Domnul Steiner făcea parte din puternica minoritate germană, de trei milioane de locuitori, ce trăia de sute de ani în Boemia, o regiune istorică din actuala Republică Cehă, cei mai mulți dintre ei în zona de graniță, în Regiunea Sudeților. Lucra într-o bancă și, din câte știam, nu era implicat politic.

Anita venea des să mă viziteze în cămăruța noastră înghesuită, unde am trăit înainte de deportare. Mi-a povestit de activitățile de la adunările BDM, care semănau cu cele ale cercetașilor. Mereu ne aducea câte ceva ce noi, evreii, nu mai aveam voie să cumpărăm, cum erau fructele proaspete sau mierea.

Când m-am întors din lagăre după război, am vizitat-o pe Anita de câteva ori. Mi-a spus cum a fost deportată mama ei la Terezín în ultimele luni de ocupație și cum tatăl ei, fiind soțul unei evreice, a fost închis într-un lagăr de muncă. Anita a rămas singură în Praga, extrem de îngrijorată pentru părinții ei. Când am vizitat-o în iulie 1945, ambii părinți se întorseseră și Anita avea grijă de ei ca o cloșcă. Doamna Steiner a văzut că n-aveam nimic de purtat, abia venisem din Bergen-Belsen, și mi-a dat o pereche de ciorapi și alte câteva lucruri.

Într-o zi, am găsit ușa apartamentului lor sigilată de poliție. L-am întrebat pe administratorul clădirii ce se întâmplase și mi-a spus:

— Nu-nțelegi? Erau nemți și au fugit înainte să fie expulzați.

Întreaga minoritate germană din Cehoslovacia a fost expulzată în Germania la câteva luni după război. Familia Steiner însă n-ar fi trebuit să se afle printre cei expulzați, de vreme ce fuseseră și ei persecutați de nemți. Oricum, Anita a dispărut din viața mea și de atunci n-am mai auzit de ea.