Translation of the novel © 2005, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3842-0

ISBN PDF: 978-973-46-3843-7

ISBN print: 978-973-681-614-7

Foto: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

1

Erau ceasurile opt şi douăzeci şi cinci dimineaţa şi Maigret se ridica de la masă, terminîndu-şi ultima ceaşcă de cafea. Era abia noiembrie, şi totuşi aprinseseră lampa. La fereastră, doamna Maigret se silea să zărească, prin ceaţă, trecătorii care, cu mîinile în buzunare şi aplecaţi de spate, se grăbeau către serviciu.

— Ai face mai bine să-ţi pui pardesiul cel gros, îi zise ea.

Căci îşi dădea seama ce vreme era afară după cum arătau oamenii de pe stradă. În dimineaţa aceea, toţi mergeau repede, iar mulţi purtau fular, şi-şi loveau într-un fel caracteristic tălpile de trotuar, ca să se încălzească. Pe cîţiva îi văzuse ştergîndu-şi nasul cu batista.

— Mă duc să ţi-l caut.

El mai avea încă în mînă ceaşca în momentul cînd sună telefonul. Ridică receptorul, privind, la rîndul lui, afară, iar casele din faţă de-abia se vedeau prin pîcla gălbuie ce se lăsase pe străzi în timpul nopţii.

— Alo! Comisarul Maigret?… Aici Dupeu, din Quartier des Ternes…

Curios cum îl suna tocmai comisarul Dupeu, fiindcă acesta era, probabil, omul cel mai potrivit cu atmosfera acelei dimineţi. Dupeu era comisarul de poliţie din strada Etoile. Se uita cruciş. Soţia lui se uita cruciş. Gurile rele ziceau că şi cele trei fete ale lui, pe care Maigret nu le cunoştea, priveau cruciş. Era un funcţionar conştiincios, atît de grijuliu să-şi facă bine treaba, încît niţel de nu se-mbolnăvea. Parcă şi obiectele din jurul lui se posomorau, şi degeaba ştiai că e cel mai bun om din lume, tot îl ocoleai. Fără să mai pui la socoteală că, fie vară, fie iarnă, era mereu guturăit.

— Îmi cer scuze că v-am deranjat acasă. M-am gîndit că n-aţi plecat încă şi mi-am zis…

Trebuia doar să aştepţi. Nu se putea să nu se explice el. Simţea invariabil nevoia să explice de ce făcea asta sau aia, ca şi cum s-ar fi simţit vinovat de ceva.

— … Ştiu că vă place să fiţi în persoană la faţa locului. Poate mă înşel, însă am impresia că e vorba de un caz destul de special. Trebuie să ştiţi că nu am aflat încă nimic sau aproape nimic. Tocmai am ajuns şi eu.

Doamna Maigret aştepta, cu pardesiul în mînă, pe cînd soţul îi spunea, cu voce scăzută, ca ea să nu-şi piardă răbdarea:

— Dupeu!

Celălalt continua cu o voce monotonă:

— Am sosit la birou la orele opt, ca de obicei, şi tocmai parcurgeam prima tranşă de corespondenţă, cînd, la opt şi şapte minute, am primit un telefon de la menajeră. Ea a găsit corpul, cînd a intrat în apartament, pe Avenue Carnot. Cum e la doi paşi, m-am repezit într-acolo cu secretarul meu.

— Crimă?

— Eventual ar putea să treacă drept sinucidere, dar sînt convins că e o crimă.

— Cine?

— O anume Louise Filon, de care n-am auzit vorbindu-se niciodată. O femeie tînără.

— Vin.

Dupeu vorbea mai departe, dar Maigret, prefăcîndu-se că nu observă, puse jos receptorul. Înainte de a pleca, sună pe Quai des Orfèvres şi ceru legătura cu serviciul de Identitate Judiciară.

— Moers e pe-acolo? Da, chemaţi-l la telefon… Alo! Tu eşti, Moers? Vrei să vii cu oamenii tăi în Avenue Carnot?… O crimă… Am să fiu şi eu…

Îi dădu numărul imobilului, trase pe el pardesiul şi, cîteva clipe mai tîrziu, încă o siluetă întunecată trecea cu paşi repezi prin ceaţă. Găsi un taxi tocmai la colţul bulevardului Voltaire.

Marile artere din jurul pieţei Etoile erau aproape pustii. Cele mai multe ferestre aveau perdelele lăsate, doar la cîteva se vedea lumină. Pe Avenue Carnot, un poliţist cu pelerină stătea pe trotuar, dar nu se adunase lume, nici un curios.

— La ce etaj? îl întrebă Maigret.

— La trei.

Trecu de uşa de la intrare, cu ţinte de aramă bine lustruite. În odăiţa ei luminată, portăreasa îşi lua gustarea de dimineaţă. Îi privi prin geam, fără să se ridice. Ascensorul funcţiona fără zgomot, ca în orice casă bine întreţinută. Pe treptele ceruite de stejar ale scării, covoarele erau de un roşu aprins.

La al treilea etaj, se pomeni în faţa a trei uşi şi şovăi pînă cînd cea din stînga se deschise. Dupeu era acolo, cu nasul roşu, aşa cum Maigret se şi aştepta să-l vadă.

— Intraţi. Am preferat să nu ating nimic pînă nu veniţi. Nici măcar pe menajeră n-am interogat-o.

Trecură prin vestibul, unde nu se aflau decît un cuier şi două scaune, şi pătrunseră într-un salon cu luminile aprinse.

— Menajera s-a mirat de cum a intrat, văzînd lumină.

În colţul unei canapele galbene, o femeie tînără, brunetă, zăcea încovoiată în chip ciudat, cu o pată mare, de un roşu întunecat, pe halatul cu care era îmbrăcată.

— A primit un glonte în cap. Focul pare că a fost tras din spate, foarte de-aproape. Cum vedeţi, n-a căzut.

Lunecase doar pe partea dreaptă, iar capul îi atîrna, cu părul aproape atingînd covorul.

— Unde este menajera?

— În bucătărie. Mi-a cerut voie să-şi facă o ceaşcă de cafea. Din cîte spune, a venit la orele opt, ca în fiecare dimineaţă. Are cheia apartamentului. A intrat, a zărit cadavrul, pretinde că nu s-a atins de nimic şi că a telefonat imediat.

De-abia în acel moment înţelese Maigret ce anume i se păruse ciudat la sosire. Normal, ar fi trebuit, chiar de pe trotuar, să treacă printr-un zid de curioşi. La fel cum, de obicei, locatarii stau la pîndă pe paliere. Or, aici totul era liniştit, ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat.

— Bucătăria e pe-aici?

O găsi la capătul unui coridor. Uşa era deschisă. Lîngă maşina de gătit cu gaz, stătea aşezată o femeie în veşminte de culoare închisă, cu părul şi ochii negri, bînd o ceaşcă de cafea în care sufla ca să o răcească.

Maigret avu impresia că o mai întîlnise undeva. O examină strîngînd din sprîncene, în timp ce ea îi suporta liniştită privirea, sorbind mai departe din cafea. Era foarte scundă. Aşezată, de-abia dacă atingea cu tălpile podeaua; purta nişte pantofi prea mari pentru ea, iar rochia îi era prea largă şi prea lungă.

— Mi se pare că ne cunoaştem, zise el.

Ea răspunse fără să tresară:

— Foarte posibil.

— Cum vă numiţi?

— Désirée Brault.

Prenumele Désirée îl lumină.

— N-aţi fost închisă, cîndva, pentru furt în marile magazine?

— Şi pentru asta.

— Şi pentru mai ce?

— Am fost arestată în atîtea rînduri!

Pe chipul ei nu se citea nici o teamă. De fapt, nu se citea nimic. Îl privea. Îi răspundea. Ce gîndea era cu neputinţă de ghicit.

— Aţi făcut închisoare?

— Veţi găsi totul în dosarul meu.

— Prostituţie?

— De ce nu?

Cu multă vreme în urmă, evident. Acum, trebuie că avea la vreo cincizeci-şaizeci de ani. Se smochinise. Părul nu-i albise, nu devenise cărunt, dar se rărise, lăsînd să se vadă pielea capului.

— Pe timpuri, nu eram mai urîtă ca altele!

— De cînd lucraţi în apartamentul ăsta?

— Luna viitoare s-ar fi împlinit un an. Am început în decembrie, nu cu mult înainte de sărbători.

— Programul e pe toată ziua?

— Numai de la opt la prînz.

Cafeaua mirosea atît de bine, încît Maigret îşi turnă o ceaşcă. Comisarul Dupeu rămăsese, timid, în cadrul uşii.

— Vrei şi dumneata, Dupeu?

— Mulţumesc, dar nu e nici un ceas de cînd am mîncat.

Désirée Brault se ridică, pentru a-şi turna o a doua ceaşcă, iar rochia îi spînzura în jurul trupului. Probabil că nu cîntărea mai mult decît o puştoaică de paisprezece ani.

— Mai lucraţi şi în alte locuri?

— Trei sau patru. După săptămînă.

— Trăiţi singură?

— Cu soţul meu.

— A stat şi el la puşcărie?

— Niciodată. Se mulţumeşte să bea.

— Nu lucrează?

— De cincisprezece ani n-a lucrat o singură zi, nici măcar ca să bată un cui în perete.

Spunea asta fără amărăciune, cu o voce egală în care ar fi fost greu să descoperi vreo ironie.

— Ce s-a întîmplat în dimineaţa asta?

Ea-i făcu un semn din cap către Dupeu.

— Nu v-a spus? Bine. Am sosit la opt.

— Unde locuiţi?

— Lîngă piaţa Clichy. Am luat metroul. Am deschis uşa cu cheia mea şi am observat că în salon era lumina aprinsă.

— Uşa salonului era deschisă?

— Nu.

— De obicei, stăpîna casei nu era trează cînd soseaţi, dimineaţa?

— Se scula abia pe la zece, cîteodată şi mai tîrziu.

— Ce făcea?

— Nimic.

— Continuaţi.

— Am împins uşa salonului şi am văzut-o.

— N-aţi atins-o?

— N-am avut nevoie s-o ating ca să înţeleg că murise. Aţi mai văzut pe cineva plimbîndu-se cu jumătate din figură zburată?

— Pe urmă?

— Am sunat la comisariat.

— Fără să chemaţi vecinii, portăreasa?

Ea dădu din umeri.

— De ce-aş fi chemat lumea?

— Iar după ce aţi telefonat?

— Am aşteptat.

— Făcînd ce?

— Nefăcînd nimic.

Era năucitor de simplu. Rămăsese pe loc, pur şi simplu, aşteptînd să audă soneria de la uşă, poate privind la cadavru.

— Sînteţi sigură că n-aţi atins nimic?

— Sigură.

— N-aţi găsit vreun revolver?

— N-am găsit nimic.

Interveni comisarul Dupeu.

— Am căutat zadarnic arma peste tot.

— Louise Filon avea un revolver?

— Dacă avea, eu nu l-am văzut niciodată.

— Sînt şi mobile închise cu cheia?

— Nu.

— Presupun că ştiţi aşadar ce se găseşte prin dulapuri?

— Da.

— Şi n-aţi văzut niciodată vreo armă?

— Niciodată.

— Spuneţi-mi, stăpîna dumneavoastră ştia că aţi făcut închisoare?

— I-am povestit tot.

— Şi nu s-a speriat?

— O amuza. Nu ştiu dacă făcuse şi ea, dar s-ar fi putut.

— Ce vreţi să spuneţi?

— Că, înainte de a locui aici, a făcut trotuarul.

— De unde ştiţi?

— Mi-a spus ea. Şi chiar dacă nu mi-ar fi spus…

Se auzeau paşi pe palier şi Dupeu se duse să deschidă uşa. Sosiseră Moers şi oamenii lui, cu aparatele lor. Maigret îi spuse lui Moers:

— Nu începe numaidecît. Pînă termin eu aici, telefonează-i procurorului.

Désirée Brault îl fascina, ca şi tot ceea ce se ghicea în spatele spuselor ei. Îşi scoase pardesiul, căci i se făcuse cald, şi se aşeză, continuînd să-şi bea cafeaua cu sorbituri mici.

— Luaţi loc.

— Cu plăcere. O menajeră nu aude prea des invitaţia asta.

Şi, de această dată, aproape că surîse.

— Aveţi idee cine ar fi putut-o omorî pe stăpîna dumneavoastră?

— Nicidecum.

— Primea multă lume?

— N-am văzut-o niciodată primind pe cineva, afară de un medic din cartier, odată, cînd a avut o bronşită. E drept că eu plec la amiază.

— Nu ştiţi să aibă vreo relaţie cu cineva?

— Tot ce ştiu este că într-un dulap sînt nişte papuci bărbăteşti şi un halat. Şi, de asemenea, o cutie de trabucuri. Iar ea nu fuma trabuc.

— Nu ştiţi despre ce bărbat e vorba?

— Nu l-am văzut niciodată.

— Nu ştiţi cum îl cheamă? N-a telefonat niciodată cînd eraţi aici?

— S-a mai întîmplat.

— Ea cum îi zicea?

— Pierrot.

— Era întreţinută?

— Presupun că trebuia să-i plătească cineva chiria, nu? Şi restul.

Maigret se ridică, puse jos ceaşca, îşi îndesă tutun în pipă.

— Eu ce fac? întrebă ea.

— Nimic. Aşteptaţi.

Reveni în salon, unde cei de la serviciul de Identitate Judiciară îi pîndeau semnalul, ca să-şi înceapă treaba. Camera nu era răvăşită. Într-o scrumieră din preajma canapelei era scrum; de asemenea, mucuri de ţigări, trei cu totul, dintre care două mînjite cu ruj de buze.

O uşă întredeschisă dădea către dormitor, iar Maigret constată cu oarecare surprindere că patul era desfăcut şi perna păstrase o adîncitură, ca şi cum cineva ar fi dormit pe ea.

— Doctorul n-a venit?

— Nu e acasă. Soţia lui telefonează acum la pacienţii pe care trebuie să-i viziteze în cursul dimineţii.

Deschise cîteva dulapuri, cîteva sertare. Veşmintele şi lenjeria aparţineau unei femei tinere care se îmbrăca fără cine ştie ce gust, nefiind dintre cele pe care te aştepţi să le găseşti într-un apartament din Avenue Carnot.

— Ocupă-te de amprente şi de celelalte, Moers. Eu cobor să vorbesc cu portăreasa.

Comisarul Dupeu îl întrebă:

— Mai aveţi nevoie de mine?

— Nu. Mulţumesc. Trimite-mi raportul în cursul zilei. Ai fost foarte drăguţ, Dupeu.

— Ştiţi, m-am gîndit numaidecît că e un caz care are să vă intereseze. Dacă ar fi existat o armă în preajma canapelei, aş fi tras concluzia că e o sinucidere, căci focul de armă pare să fi fost tras de aproape. Deşi femeile de soiul ăsta se sinucid de obicei cu veronal. N-am mai văzut în cartier o femeie care să se sinucidă cu ajutorul unui revolver de cel puţin cinci ani. Deci, din moment ce nu era nici o armă…

— Ai fost nemaipomenit, Dupeu.

— Încerc, în măsura mijloacelor mele, să…

Pe scară, continuă să vorbească. Maigret îl lăsă pe ştergătorul de picioare din faţa uşii portăresei, în a cărei odăiţă intră.

— Bună ziua, doamnă.

— Bună ziua, domnule comisar.

— Ştiţi cine sînt?

Ea făcu semn că da.

— Sînteţi la curent?

— L-am întrebat pe poliţistul care face de gardă pe trotuar. Mi-a spus că domnişoara Louise a murit.

Odăiţa avea aspectul burghez al camerelor de portar din cartier. Portăreasa, care n-avea decît vreo patruzeci de ani, era corect îmbrăcată, ba chiar cu oarecare cochetărie. Era destul de frumoasă, de altminteri, dar cu trăsăturile un pic înecate de grăsime.

— A fost ucisă? întrebă ea, pe cînd Maigret se aşeza lîngă fereastră.

— Ce v-a făcut să vă gîndiţi la asta?

— Presupun că, dacă ar fi murit de moarte bună, poliţia nu s-ar fi deranjat.

— Ar fi putut să se sinucidă.

— Nu era genul ei.

— O cunoşteaţi bine?

— Nu din cale-afară. Nu întîrzia în odaia mea, de-abia dacă deschidea uşa în trecere, ca să întrebe dacă a primit corespondenţă. Nu prea se simţea în largul ei în casa asta, înţelegeţi?

— Vreţi să spuneţi că nu făcea parte din acelaşi mediu ca şi ceilalţi locatari?

— Da.

— Cărui mediu credeţi că-i aparţinea?

— Nu ştiu precis. N-am nici un motiv s-o vorbesc de rău. Era liniştită, nu era cu nasul pe sus.

— Femeia care-i făcea curăţenie nu v-a spus niciodată nimic?

— Doamna Brault şi cu mine nu vorbim.

— O cunoaşteţi?

— Nu ţin s-o cunosc. O văd cînd urcă şi cînd coboară. Mi-ajunge.

— Louise Filon era întreţinută?

— Este posibil. În orice caz, îşi plătea chiria la termen.

— Primea vizite?

— Din cînd în cînd.

— Nu cu regularitate?

— Aşa ceva nu se poate numi „cu regularitate“.

Maigret avea impresia că simte o reţinere. Spre deosebire de doamna Brault, portăreasa era nervoasă şi arunca din timp în timp cîte o privire fugară spre uşa cu geam. Ea îi dădu de ştire:

— Urcă doctorul.

— Spuneţi-mi, doamnă… Apropo, cum vă numiţi?

— Cornet.

— Spuneţi-mi, doamnă Cornet, încercaţi să-mi ascundeţi ceva?

Ea se strădui să-l privească în ochi.

— De ce mă întrebaţi?

— Aşa. Prefer să ştiu. Bărbatul care o vizita pe Louise Filon era mereu acelaşi?

— Îl vedeam trecînd mereu pe acelaşi.

— Ce soi de om?

— Un muzicant.

— De unde ştiţi că e muzicant?

— Pentru că, o dată sau de două ori, l-am văzut cu o cutie de saxofon sub braţ.

— A venit şi ieri seară?

— Da, pe la zece.

— Dumneavoastră i-aţi deschis?

— Nu. Pînă-n momentul cînd mă culc, la unsprezece, las uşa descuiată.

— Însă vedeţi cine trece prin faţă.

— Aproape tot timpul. Locatarii sînt liniştiţi. Sînt, cam toţi, oameni de seamă.

— Spuneţi că muzicantul în chestiune a urcat cam pe la zece?

— Da. N-a stat decît vreo zece minute, iar la plecare părea grăbit. L-am auzit cum întindea pasul către Etoile.

— Nu i-aţi văzut faţa? Dacă părea emoţionat sau…

— Nu.

— Louise Filon n-a mai primit alte vizite în cursul serii?

— Nu.

— Aşadar, dacă medicul descoperă că omorul a fost comis între zece şi unsprezece seara, de exemplu, ar fi aproape sigur că…

— N-am spus asta. Am spus că n-a primit decît vizita aceea.

— După părerea dumneavoastră, muzicantul o fi iubitul ei?

Ea nu răspunse de îndată, apoi, în fine, murmură:

— Nu ştiu.

— Ce vreţi să spuneţi?

— Nimic. Mă gîndeam la costul apartamentului.

— Înţeleg. Nu era genul de muzicant care să-i poată oferi drăguţei lui un asemenea apartament.

— Întocmai.

— Nu păreţi surprinsă, doamnă Cornet, că locatara dumneavoastră a fost omorîtă.

— Nu mă aşteptam, dar nici nu mă surprinde.

— De ce?

— Din nici un motiv anume. Mi se pare că femeile astea sînt mai expuse decît altele. În orice caz, cu impresia asta rămîi după ce citeşti ziarele.

— Am să vă cer să-mi întocmiţi o listă cu toţi locatarii care au intrat sau ieşit după ora nouă, ieri seară. Am s-o iau la plecare.

— E uşor.

Cînd ieşi din loja portăresei, îi găsi pe procuror şi pe substitutul lui care coborau din maşină, în tovărăşia grefierului. Toţi trei păreau înfriguraţi. Ceaţa nu se risipise încă şi fiecare răsufla aburos.

Strîngeri de mînă. Ascensor. Cu excepţia celui de-al treilea etaj, imobilul rămînea la fel de liniştit ca şi la venirea lui Maigret. Oamenii de aici nu erau de soiul celor ce pîndesc cine vine şi pleacă, din spatele uşilor întredeschise, şi nici din cei ce se îngrămădesc pe paliere fiindcă a fost ucisă o femeie.

Tehnicienii lui Moers îşi instalaseră aparatele prin aproape tot apartamentul, iar doctorul terminase examinarea corpului. El îi strînse mîna lui Maigret.

— La ce oră? întrebă comisarul.

— La prima vedere, între nouă seara şi miezul nopţii. Aş spune mai degrabă ora unsprezece, ca limită, decît miezul nopţii.

— Presupun că moartea a fost instantanee.

— Aţi văzut. Focul a fost tras de aproape.

— Din spate?

— Din spate, puţin dintr-o parte.

Moers interveni:

— Probabil că în acel moment fuma o ţigară, care a căzut pe covor şi a continuat să ardă. Noroc că n-a luat foc covorul.

— Despre ce e vorba, la urma urmei? întrebă substitutul, care nu ştia încă nimic.

— Nu ştiu. Poate de o crimă banală. Dar m-ar mira.

— Aveţi vreo idee?

— Nici una. Am să mă duc să mai stau la taifas cu menajera.

Înainte de a trece în bucătărie, telefonă pe Quai des Orfèvres şi-i ceru lui Lucas, care era de serviciu, să vină numaidecît. Pe urmă, nu se mai ocupă nici de procuratură, nici de specialiştii care-şi continuau munca obişnuită.

Doamna Brault nu se mişcase de la locul ei. Nici cafea nu mai bea, dar fuma, ceea ce, dat fiind fizicul ei, părea straniu.

— Presupun că e voie? zise ea, urmărind privirea lui Maigret.

Acesta luă loc în faţa ei.

— Povestiţi.

— Să povestesc ce?

— Tot ce ştiţi.

— Am şi făcut-o.

— Cum îşi petrecea Louise Filon timpul?

— Nu pot vorbi decît despre ce făcea dimineaţa. Se scula pe la zece. Sau, mai degrabă, se trezea, căci nu se scula de îndată. Îi aduceam cafeaua, pe care o bea în pat, fumînd şi citind.

— Ce citea?

— Reviste ilustrate, romane. Deseori asculta la radio. Aţi observat, probabil, că există un aparat de radio pe noptieră.

— Nu telefona?

— Pe la unsprezece.

— Zilnic?

— Aproape zilnic.

— Lui Pierrot?

— Da. Se mai întîmpla ca la prînz să se îmbrace şi să se ducă să ia masa în altă parte, însă destul de rar. Cel mai adesea, mă trimitea la mezelărie, ca să cumpăr preparate sau semipreparate din carne.

— N-aveţi nici o idee despre felul cum îşi petrecea după-amiezile?

— Presupun că ieşea. Sigur ieşea, din moment ce-i găseam dimineaţa pantofii murdăriţi. Probabil că umbla prin magazine, ca toate femeile.

— Nu lua cina acasă?

— Rareori găseam veselă murdară.

— Presupuneţi că se ducea să se întîlnească cu Pierrot?

— Cu el sau cu altul.

— Sînteţi sigură că nu l-aţi văzut niciodată?

— Sigură.

— Şi nici pe vreun alt bărbat?

— Numai pe încasatorul de la gaze sau pe comisionarii de la magazine.

— De cîtă vreme n-aţi mai fost închisă?

— De şase ani.

— V-a trecut cheful de a mai fura din marile magazine?

— Nu mai am ţinuta care trebuie pentru aşa ceva. Iată-i că duc trupul.

Se auzea zgomot în salon şi, într-adevăr, sosiseră cei de la Institutul Medico-Legal.

— N-a profitat prea multă vreme.

— Ce vreţi să spuneţi?

— Că a dus-o tot într-o sărăcie pînă la douăzeci şi patru de ani şi pe urmă de-abia dac-a avut doi ani buni.

— V-a făcut confidenţe?

— Vorbeam şi noi ca oamenii.

— V-a spus de unde venea?

— S-a născut în al XVIII-lea arondisment, în stradă, ca să zic aşa. Şi-a petrecut cea mai mare parte a vieţii în cartierul La Chapelle. Cînd s-a instalat aici, a crezut că-i surîde altă viaţă.

— Nu era fericită?

Femeia ridică din umeri şi-l privi pe Maigret cu un fel de milă, ca şi cum ar fi fost surprinsă să-l vadă arătînd atît de puţină înţelegere.

— Credeţi că-i făcea plăcere să trăiască într-o casă ca asta, în care oamenii nu catadicseau să se uite la ea cînd o întîlneau pe scară?

— De ce a venit aici?

— Avea, probabil, motivele ei.

— O întreţinea muzicantul ei?

— Cine v-a vorbit de muzicant?

— N-are importanţă. Pierrot era saxofonist?

— Aşa cred. Cînta într-un local de dans, atîta ştiu.

Nu spunea mai mult decît voia să spună. Acum, că îşi făcuse o idee ceva mai precisă despre genul de tînără care fusese Louise Filon, Maigret avea certitudinea că, dimineţile, cele două femei nu se sfiau să vorbească de toate.

— Nu cred, zise el, ca un muzicant de cartier să fie în măsură să plătească chiria unui apartament ca ăsta.

— Nici eu.

— Atunci?

— Atunci, trebuia să fie un altul, o trînti ea, liniştită.

— Pierrot a venit s-o vadă, ieri seară.

Ea nu tresări, ci continuă să-l privească în ochi.

— Presupun că aţi şi decis că el a omorît-o? Nu pot să vă spun decît un lucru: că se iubeau.

— V-a mărturisit ea?

— Nu numai că se iubeau, dar visau să se căsătorească.

— De ce n-o făceau?

— Poate pentru că n-aveau bani. Poate şi fiindcă celălalt n-o slăbea.

— Celălalt?

— Ştiţi la fel de bine ca şi mine că vorbesc de cel care plătea. Trebuie să vă explic chiar de-a fir a păr?

Lui Maigret îi veni o idee, se duse-n dormitor şi deschise uşa dulapului. Scoase de acolo o pereche de papuci bărbăteşti din piele lăcuită, făcuţi de comandă la un cizmar de pe strada Saint-Honoré, unul dintre cei mai scumpi din Paris. Luînd din cui halatul de interior, din mătase groasă maro, găsi pe el eticheta unui croitor de lenjerie de pe strada Rivoli.

Oamenii lui Moers plecaseră deja. Moers îl aştepta însă pe Maigret în salon.

— Ce-ai găsit?

— Amprente, evident, mai vechi şi mai noi.

— De bărbat?

— Cel puţin ale unui bărbat. O să avem fotografiile lor peste un ceas.

— Trimite-le la serviciul de fişe. Ia papucii şi halatul ăsta. Cînd ajungi la Quai, le dai lui Janvier sau lui Torrence. Aş vrea să se ducă să le arate comercianţilor care le-au furnizat.

— Cît priveşte papucii, presupun că are să fie uşor, căci au un număr de ordine.

În apartament domnea din nou calmul şi Maigret se duse la bucătărie s-o caute pe menajeră.

— Nu mai e nevoie să rămîneţi.

— Pot să fac curat?

— Nu astăzi.

— Ce să fac?

— Vă întoarceţi acasă. Vă interzic să părăsiţi Parisul. Poate că…

— S-a-nţeles.

— Sînteţi sigură că nu mai aveţi să-mi spuneţi nimic?

— Dacă-mi amintesc de ceva, vă aduc la cunoştinţă.

— Încă o întrebare: sînteţi sigură că, între momentul în care aţi găsit corpul şi momentul cînd a sosit comisarul de poliţie, n-aţi părăsit apartamentul?

— Jur.

— Şi n-a venit nimeni?

— Absolut nimeni.

Se duse după sacoşa cu provizii, pe care probabil că o căra tot timpul după ea, şi Maigret se asigură că înăuntru nu era nici un revolver.

— Percheziţionaţi-mă, dacă aşa vă îndeamnă inima.

Nu o percheziţionă, dar, ca să fie cu conştiinţa împăcată, destul de jenat, îşi trecu mîinile peste rochia ei largă.

— Altădată, asta v-ar fi făcut plăcere.

Ea plecă şi, pe scară, se încrucişă cu Lucas, din pălăria şi pardesiul căruia se scurgea apă.

— Plouă?

— De zece minute. Ce am de făcut, şefule?

— Nu prea ştiu, de fapt. Aş vrea să rămîi aici. Dacă telefonează cineva, încearcă să afli de unde sună. S-ar putea să telefoneze cineva pe la unsprezece. Anunţă Biroul să lege linia asta la pupitrul de ascultare. În rest, continuă cu scotocitul prin unghere. S-a scotocit deja, dar nu se ştie niciodată.

— Precis, despre ce e vorba?

— De o jună ce bătea trotuarul pe la Barbès şi pe care-o căpătuise cineva. Din cîte am aflat, avea ca amant de inimă un muzicant de cartier.

— El a omorît-o?

— El a venit s-o vadă ieri seară. Portăreasa afirmă că nimeni altcineva n-a mai urcat.

— Avem semnalmentele lui?

— Am să cobor s-o mai iau o dată pe portăreasă la întrebări.

Aceasta era ocupată cu trierea celei de-a doua tranşe de corespondenţă. După spusele ei, Pierrot era un tînăr de vreo treizeci de ani, blond şi bine făcut, care arăta mai degrabă a calfă de măcelar decît a muzician.

— Altceva n-aveţi să-mi mai spuneţi?

— Nimic, domnule Maigret. Dacă-mi amintesc ceva, vă aduc la cunoştinţă.

Curios! Acelaşi răspuns, sau pe-aproape, ca şi menajera. Era convins că şi una, şi alta, pesemne din motive diferite, evitau să-i destăinuie tot ce ştiau.

Cum, ca să găsească un taxi, avea de mers probabil pînă la Etoile, îşi ridică gulerul pardesiului şi porni la drum, cu mîinile în buzunare, ca oamenii pe care, dimineaţa, îi văzuse pe geam doamna Maigret. Ceaţa se transformase într-o ploaie fină şi rece care te ducea cu gîndul la guturai, aşa că intră într-un băruleţ de la colţul străzii, ca să bea un grog.