Aldous Huxley, Point Counter Point

© 2003, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4526-8

ISBN PDF: 978-973-46-4527-5

ISBN print: 978-973-46-4235-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Georges Lepape (1887-1971), Cuplu aprinzînd ţigări, 1919, Biblioteca Congresului SUA

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALDOUS HUXLEY (1894-1963) s-a născut în oraşul englez Godalming, comitatul Surrey, într-o familie cu o îndelungată tradiţie intelectuală. În 1908 şi-a început studiile la Eton College, iar după o întrerupere de doi ani (pricinuită de o gravă afecţiune oculară) le-a continuat la Balliol College, Oxford, unde a şi predat pentru scurt timp literatura. Şi-a făcut debutul în 1916, cu volumul de versuri Roata în flăcări (The Burning Wheel). Patru ani mai tîrziu, în 1920, i-a apărut primul volum de povestiri, Limbo, urmat – la doar un an – de primul roman, Galben de crom (Chrome Yellow). Huxley a publicat de-a lungul vieţii numeroase romane, volume de povestiri, eseuri şi poezii, scenarii de film şi biografii, cărţi de filosofie, jurnale de călătorii şi cărţi pentru copii, fiind considerat unul dintre cei mai reprezentativi şi mai influenţi scriitori ai secolului XX. În 1959, scriitorul a fost distins cu Premiul pentru Merit al Academiei Americane de Arte şi Litere. La Editura Polirom au apărut pînă în prezent romanele: Minunata lume nouă (2003, 2011), Orb prin Gaza (2009), Geniul şi zeiţa (2009), Cîntec de lebădă (2010), Insula (2011), Dans grotesc (2013) şi volumul de eseuri Porţile percepţiei. Raiul şi iadul (2012).

„Al omenirii, o destin, cutremurat!

Născut sub legi opuse, ce mare nedreptate,

Orgoliu de prisos, orgoliu condamnat,

În locul bolii, forţată sănătate.

Ce gînd are natura cu legile-i contrare,

Fulke Greville

Capitolul I

— Ai să întîrzii mult? Vocea neliniştită a lui Marjorie Carling părea că-l imploră.

— Nu, n-am să-ntîrzii, răspunse Walter, cu un sentiment penibil de vinovăţie, ştiind sigur că va întîrzia. Îl scotea din sărite felul ei de-a vorbi, cam tărăgănat şi mult prea afectat, dacă te gîndeai la situaţia ei nenorocită.

— Nu veni mai tîrziu de miezul nopţii.

Ar fi putut să-i amintească de vremea cînd seara nu ieşea niciodată fără ea. Ar fi putut, dar n-avea de gînd. Din principiu. Nu voia nici în ruptul capului să-i smulgă dragostea cu sila.

— Să zicem unu. Ştii cum sînt seratele astea.

De fapt, Marjorie nu ştia, pentru simplul motiv că, nefiind măritată cu el, nu era invitată niciodată. Îşi părăsise soţul pentru Walter Bidlake, iar Carling, cu scrupulele lui de bigot, şi poate din sadism şi dorinţă de răzbunare, refuzase să divorţeze. Se împliniseră doi ani de cînd Walter şi Marjorie trăiau împreună. Doar doi ani ţinuse dragostea lui. Apoi, Walter încetase s-o mai iubească şi începuse să iubească pe alta. Păcatul săvîrşit de Marjorie nu mai avea nici o motivaţie, iar pentru situaţia ei ingrată în societate nu mai găsea consolare. Şi mai era şi însărcinată.

— Douăsprezece şi jumătate, îl imploră, deşi îşi dădea seama că insistenţele aveau să-l enerveze, iar el o va iubi şi mai puţin.

Nu îşi putea stăpîni însă cuvintele; îl iubea prea mult, iar gelozia o chinuia prea tare. În ciuda principiilor, frazele răbufneau. Poate că ar fi fost mai bine pentru amîndoi dacă Marjorie ar fi avut mai puţine principii şi şi-ar fi exprimat sentimentele cu violenţă aşa cum ar fi fost normal. Însă fusese învăţată de mică să-şi controleze cu stricteţe manifestările. Numai oamenii fără educaţie, credea ea, făceau „scene“. Nu se abătu de la principiile ei decît cînd îl imploră:

— Douăsprezece şi jumătate, Walter.

Insistenţa ei timidă, prea slabă pentru a-l convinge, reuşi să-l irite. Marjorie îşi dădea perfect seama, dar nu putea să tacă.

— Dac-am să pot. (Uite, reuşise să-l scoată din sărite; vocea lui Walter începuse să tremure de enervare.) Nu-ţi garantez însă că voi putea veni la ora fixată. Obsedat pînă la nebunie de chipul lui Lucy Tantamount, era convins că n-avea să se întoarcă la douăsprezece şi jumătate.

Îşi potrivi ultima oară cravata albă. Marjorie stătea lîngă el. Ochii ei îl scrutau din oglindă. Era atît de palidă şi de trasă la faţă, încît lumina lămpii electrice de deasupra îi scotea şi mai tare în evidenţă obrajii supţi. Avea cearcăne vineţii. Nasul drept, cam lung chiar pe vremea cînd Marjorie arăta bine, ieşea acum jalnic în relief pe faţa descărnată. Părea urîtă, obosită şi bolnavă. Peste şase luni avea să nască. Ceea ce fusese la început o singură celulă, apoi un ciorchine de celule, un săculeţ de ţesuturi, un fel de vierme, un viitor peştişor cu bronhii se agita acum în ea şi avea să devină într-o bună zi un om – un om în toată firea, care va suferi şi se va bucura, va iubi şi va urî – un om cu gîndurile, amintirile şi fantezia lui. Iar ceea ce fusese o picătură gelatinoasă avea să-şi inventeze un Dumnezeu şi să-l adore; ceea ce fusese un fel de peştişor avea să creeze şi, după ce va crea, să devină un cîmp de luptă, pe care se vor înfrunta binele şi răul; ceea ce trăia orbeşte în ea ca un vierme parazitar avea să privească la stele, să asculte muzică şi să citească versuri. Un lucru se va transforma într-o fiinţă, o grămăjoară de materie va deveni un corp omenesc, o minte omenească. În trupul ei se desfăşura uluitorul proces al creaţiei; Marjorie nu era însă conştientă decît de boala şi extenuarea ei; misterul creaţiei reprezenta doar oboseală, urîţenie şi o nelinişte permanentă în privinţa viitorului. Un suflet chinuit şi un trup supus neplăcerilor. La început, cînd recunoscuse simptomele sarcinii, fusese fericită sau, cel puţin, încercase să fie, în ciuda spaimelor care o bîntuiau la gîndul urmărilor de ordin fizic şi social. Copilul, îşi închipuise ea, avea să-l apropie mai mult pe Walter (care începuse încă de pe atunci să se îndepărteze), să trezească în el sentimente noi, compensînd astfel acel element, indiferent care ar fi fost el, ce părea să lipsească din dragostea lui. Marjorie se îngrozea la gîndul durerilor şi neplăcerilor inevitabile. Dar atît durerile, cît şi neplăcerile meritau să fie îndurate dacă ar fi dus la o reînnoire, la o consolidare a dragostei lui. Marjorie se simţise totuşi fericită. La început, previziunile ei păruseră să se realizeze. Ştirea că va avea un copil răscolise sentimentele lui Walter. Două, trei săptămîni fusese fericită, împăcată cu durerile şi neplăcerile. Apoi, de la o zi la alta, totul se schimbase: Walter o cunoscuse pe femeia aceea. Cînd nu alerga după Lucy, Walter simula, cît putea, interesul şi bunăvoinţa. Marjorie înţelegea însă că interesul şi bunăvoinţa lui erau nefireşti, că atenţia şi grija izvorau dintr-un sentiment de datorie şi că Walter ura copilul, fiindcă îl silea să fie prevenitor faţă de femeia care-l va naşte. Deoarece Walter ura copilul, începu şi ea să-l urască. Fericirea odată spulberată, temerile ieşiseră la suprafaţă şi puseseră stăpînire pe ea. Viitorul nu-i rezerva decît dureri şi neplăceri; între timp, avea de înfruntat urîţenia, boala şi oboseala. Cum putea să cîştige lupta, cînd se afla în halul ăsta?

— Walter, mă iubeşti? întrebă ea deodată.

Întorcîndu-şi o clipă ochii căprui de la cravata albă reflectată în oglindă, Walter se uită la ochii ei cenuşii şi trişti ce-l fixau stăruitor. Zîmbi. „De m-ar lăsa odată în pace!“ Îşi strînse buzele, apoi le desfăcu, mimînd un sărut. Marjorie nu-i întoarse zîmbetul. Faţa ei, stăpînită de o puternică nelinişte, rămase tristă. Privirea îi căpătă o uşoară luminozitate şi, brusc, pe gene apărură lacrimi.

— N-ai putea să rămîi cu mine astă-seară? îl imploră, călcîndu-şi hotărîrea eroică de a-i lăsa o libertate deplină şi de a nu folosi mijloace agasante pentru a-l constrînge s-o iubească.

În faţa lacrimilor, şi auzindu-i vocea tremurătoare şi plină de reproşuri, Walter se simţi cuprins de remuşcări, dar şi de enervare. Un fel de furie, de milă, de ruşine.

„De ce nu pricepi – iată ce-ar fi vrut să-i spună, ce i-ar fi spus dacă ar fi avut curajul – de ce nu pricepi că ce-a fost între noi s-a terminat şi nu se mai poate repeta? Să spunem lucrurilor pe nume, poate că dragostea noastră n-a fost niciodată nici ce ţi-ai închipuit tu, nici ce-am încercat eu să simulez. Să fim prieteni, să fim camarazi. Îmi placi, ţin foarte mult la tine. Da’, pentru numele lui Dumnezeu, nu mă mai încercui cu dragostea ta, nu mă mai sili să te iubesc. Dac-ai şti cît de îngrozitoare poate fi dragostea pentru cineva care nu-i îndrăgostit, ce năpastă, ce blestem...“

Marjorie plîngea. Picătură cu picătură, lacrimile izvorau dintre pleoapele închise. Faţa ei, schimonosită de durere, tremura. Din vina lui – el era călăul. Lui Walter i se făcu silă de sine.

„De ce mă las şantajat de lacrimile ei?“ se întrebă şi, la acest gînd, i se făcu silă şi de ea. O lacrimă alunecă de-a lungul nasului ei prea lung. „N-are nici un drept să se poarte astfel, să fie atît de neînţelegătoare. De ce nu vrea să priceapă?“

„Pentru că mă iubeşte.“

„Dar n-am nevoie de dragostea ei, n-am nevoie.“ Simţi că îl cuprinde furia. Nu avea dreptul să-l iubească astfel şi, în orice caz, nu acum. „Un şantaj, îşi repetă el în gînd, un şantaj. De ce trebuie să mă las şantajat de dragostea ei şi de faptul că odinioară am iubit-o – deşi mă întreb dac-am iubit-o vreodată.“

Marjorie scoase o batistă şi începu să-şi şteargă ochii. Walter se ruşină de gîndurile lui josnice. Ea era de vină, din cauza ei se simţea ruşinat. Ar fi trebuit să rămînă lîngă Carling. O aventură ar fi fost de-ajuns. Şi-ar fi petrecut după-amiezele într-un atelier de pictor. Ar fi fost romantic.

„De fapt, eu am insistat să-şi lase soţul.“

„Ar fi trebuit să aibă atîta cap încît să refuze. Putea să-şi închipuie că dragostea noastră n-o să ţină cît lumea.“

Marjorie făcuse ce i se ceruse; renunţase la tot şi, de dragul lui, acceptase neplăcerile sociale. Un alt şantaj. Îl şantaja cu sacrificiul ei. Îl scoteau din sărite obligaţiile pe care sacrificiile ei le reclamau de la onoarea şi decenţa lui.

„Dac-ar avea, într-adevăr, onoare şi decenţă nu mi-ar exploata sentimentele.“

Exista însă copilul.

„Cum Dumnezeu a acceptat să rămînă însărcinată?“

Walter ura copilul, căci îi sporea răspunderea faţă de Marjorie, cît şi sentimentul de vinovăţie că o face să sufere. O privi cum îşi şterge faţa umezită de lacrimi. Din cauza sarcinii arăta extrem de urîtă şi de îmbătrînită. Cum îşi putea închipui o femeie...? Nu, în nici un caz, nu! Walter închise ochii şi clătină aproape imperceptibil din cap. Gîndul acesta odios trebuia izgonit cu orice preţ.

„Cum pot să mă gîndesc la aşa ceva?“ se întrebă el.

— Mai stai, o auzi Walter din nou. Vocea ei stridentă, felul tărăgănat şi căutat de a vorbi îi deveniseră de-a dreptul insuportabile. — Te rog, Walter, mai stai.

Începu să hohotească. Alt şantaj. „Cum putea să fie atît de josnică?“ În ciuda ruşinii şi, într-un fel din cauza ei, senzaţia penibilă pe care o încerca, în loc să dispară, se intensifică. Dezgustul faţă de ea crescu tocmai fiindcă Walter se ruşina de propria-i purtare. Senzaţia penibilă de ruşine, sila de el însuşi, provocate tot de Marjorie, constituiau un alt motiv pentru a o detesta. Ura se transforma în ruşine, iar ruşinea, la rîndul ei, alimenta şi mai mult ura.

„Ah, de ce nu mă lasă în pace?“ Ajunsese să dorească acest lucru cu furie, din răsputeri; exasperarea lui creştea tocmai fiindcă trebuia stăpînită. (Walter nu avea curajul brutal să-şi exprime sentimentele; îi părea rău de Marjorie şi, în ciuda a tot ce se întîmplase, ţinea la ea; era însă incapabil să-i vorbească deschis, sincer şi brutal; cruzimea lui involuntară izvora din slăbiciune.)

„De ce nu mă lasă în pace?“ Dacă l-ar fi lăsat în pace, Walter s-ar fi ataşat mai mult de ea, şi Marjorie ar fi fost mai fericită. Mult mai fericită. Ar fi fost spre binele ei... Deodată, îşi dădu seama de ipocrizia lui. „Şi totuşi, de ce dracu’ nu mă lasă să fac ce vreau?“

Dar ce voia, în definitiv? O voia pe Lucy Tantamount. O voia iraţional, în ciuda tuturor idealurilor şi principiilor, o voia nebuneşte, în ciuda voinţei şi chiar a sentimentelor – căci nu o iubea pe Lucy; în fond, o ura. Un scop nobil poate justifica mijloace nedemne. Dar ce se întîmplă dacă scopul e nedemn? Din cauza lui Lucy, o făcea pe Marjorie să sufere – pe Marjorie, care-l iubea, care se sacrificase pentru el, care era nefericită. Nefericirea ei era însă un şantaj.

— Rămîi cu mine astă-seară, îl imploră ea din nou.

Walter era gata să cedeze rugăminţilor ei, să renunţe la serată şi să rămînă acasă. Impulsul contrar se dovedi mai puternic. Răspunse cu minciuni – minciuni doar pe jumătate, mai rele decît cele adevărate, tocmai din pricina elementului de adevăr care le conferea o justificare ipocrită.

O strînse la piept. Gestul în sine era o altă ipocrizie.

— Draga mea, protestă el cu tonul mieros al adultului care roagă un copil să fie cuminte, trebuie să merg neapărat. Înţelege, are să vină şi tatăl meu acolo. Era adevărat. Bătrînul Bidlake lua totdeauna parte la seratele familiei Tantamount. — Şi am de discutat ceva cu el. Afaceri, adăugă Walter cu un aer vag şi important, trăgînd între ei, cu ajutorul acestui cuvînt magic, perdeaua de fum a intereselor ce-i privesc numai pe bărbaţi. „Minciuna, îşi spuse el, e destul de vizibilă, cu toată perdeaua de fum.“

— N-ai putea să-l vezi altădată?

— E ceva important, răspunse el, clătinînd din cap. Şi, în afară de asta, adăugă, uitînd că mai multe scuze sună mai puţin convingător decît una singură, Lady Edward l-a invitat special pentru mine pe directorul unei edituri americane. Ar putea să-mi fie util, ştii bine ce sume imense plătesc. Lady Edward îi spusese că îl va invita pe american, bineînţeles dacă acesta nu apucase să se întoarcă în Statele Unite – ea se temea însă că ar fi plecat. — Plătesc ridicol de mult, continuă Walter, îngroşînd perdeaua de minciuni cu amănunte lipsite de importanţă. America este singura ţară din lume unde un scriitor poate primi mai mulţi bani decît merită. Încercă să rîdă. — Am mare nevoie de-o sumă mai importantă ca să acopăr cele două lire pe care le primesc aici pentru o mie de cuvinte. O strînse şi mai tare în braţe şi se aplecă să o sărute. Ea îşi feri faţa. — Marjorie, o imploră el, te rog, nu mai plînge. Se simţea vinovat şi nefericit. Ah, de ce Dumnezeu nu-l lăsa în pace?

— Nu plîng, răspunse ea.

Dar buzele lui întîlniră obrajii ei umezi şi reci.

— Marjorie, dacă vrei tu, n-am să mai plec.

— Dar eu ţin morţiş să te duci, spuse ea, continuînd să-şi ferească faţa.

— Nu ţii. Am să rămîn acasă.

— Nici vorbă. Marjorie îl privi şi încercă să zîmbească. — Sînt o proastă. Ar fi stupid să ratezi ocazia de-a te întîlni cu tatăl tău şi cu americanul acela.

Folosite de ea ca argumente, propriile lui minciuni sunau şi mai fals şi neconvingător. Tresări aproape dezgustat.

— S-aştepte, răspunse Walter cu o voce plină de mînie.

Era furios pe sine pentru că inventase asemenea minciuni (de ce n-a fost în stare să-i spună cu brutalitate adevărul? În definitiv, Marjorie îl ştia) şi furios pe ea fiindcă i le reamintea. Ar fi vrut ca minciunile să se scufunde pe loc într-un hău al uitării, să dispară de parcă nu ar fi fost rostite niciodată.

— Nu, nu, trebuie să te duci. Am fost o proastă. Îmi pare rău.

La început, Walter se împotrivi; refuză să mai plece şi insistă să rămînă acasă. Cum primejdia dispăruse, îşi putea permite luxul să insiste. Era limpede că Marjorie vorbise serios cînd luase hotărîrea de a-l lăsa să se ducă la serată. I se oferea prilejul să facă pe nobilul şi pe mărinimosul fără să-l coste prea mult, de fapt, aproape pe gratis. Ce farsă odioasă! Intră totuşi în joc. În cele din urmă consimţi să plece, ca şi cum i-ar fi făcut un mare hatîr că nu rămîne acasă. Marjorie îi înnodă fularul de mătase, îi aduse jobenul şi mănuşile şi îl sărută uşor la despărţire, mimînd cu îndrăzneală buna dispoziţie. Avea mîndria şi codul ei de onoare în materie de dragoste şi, în ciuda nefericirii şi a geloziei, se crampona de principiile ei: Walter trebuia să fie liber şi ea n-avea nici un drept să se amestece în chestiunile care nu o priveau. Pe de altă parte, era şi mai înţelept să nu se amestece. Cel puţin aşa spera ea.

Walter închise uşa în urmă şi ieşi în răcoarea nopţii. Un ucigaş fugind de la locul crimei, de lîngă victimă şi încercînd să se lepede de milă şi de remuşcări nu s-ar fi simţit mai uşurat. Ajuns în stradă, răsuflă adînc. Era liber. Scăpase de amintiri şi de presimţiri. Cîteva ore era liber să ignore existenţa trecutului sau a viitorului. Liber să trăiască după placul lui, aici şi acum, indiferent de locul unde s-ar afla. Se amăgea, închipuindu-şi că este liber; amintirile nu-i dădeau pace. Nu era uşor să scape. Vocea ei îl urmărea. „Dar eu ţin morţiş să te duci.“ Fapta lui echivala cu o înşelătorie, cu o crimă. „Ţin morţiş.“ Pe ce ton nobil protestase! Cu ce aer mărinimos acceptase în cele din urmă! Nu era numai crud, dar se complăcea şi într-un joc dublu.

„Doamne sfinte, spuse el aproape cu voce tare. Cum de-am fost în stare?“ Era uimit şi scîrbit de fapta sa. „De ce Dumnezeu nu-mi dă pace? De ce nu vrea să priceapă?“ Din nou se simţi cuprins de o furie slabă şi inutilă.

Odinioară dorise altceva. Odinioară, singura lui ambiţie fusese să nu fie lăsat în pace. Încurajase dragostea lui Marjorie. Îşi aminti căsuţa dintre dealurile golaşe, unde luni de zile locuiseră singuri. Ce perspectivă aveau asupra ţinutului Berkshire! Din păcate, satul cel mai apropiat se afla la trei kilometri. Ce greu atîrna rucsacul plin de alimente! Şi ce noroi cînd ploua! Şi găleata care trebuia scoasă din puţ! Puţul avea peste treizeci de metri adîncime. Nici măcar în momentele cînd nu se îndeletnicea cu treburi obositoare, cum ar fi fost scosul apei din fîntînă, nu se simţise cu adevărat mulţumit. Fusese oare fericit alături de Marjorie – atît de fericit cît îşi închipuise şi cum s-ar fi cuvenit în acele împrejurări? Lucrurile urmau să se desfăşoare ca în Epipsychidion¹; nu se întîmplase aşa tocmai pentru că rîvniseră prea mult la asta, pentru că intenţionaseră să-şi modeleze sentimentele şi viaţa comună pe versurile lui Shelley.

Îşi aminti vorbele cumnatului său, Philip Quarles, într-o seară, cînd discutaseră despre poezie:

— Arta nu trebuie luată ad litteram. Mai ales în dragoste.

— Nici chiar dacă dragostea este adevărată? întrebase Walter.

— Riscă să devină prea adevărată. Pură ca apa distilată. Adevărul pur e nefiresc, e o abstracţiune fără corespondent în lumea reală. În natură întîlneşti permanent o mulţime de impurităţi amestecate cu adevărul esenţial. Arta emoţionează tocmai fiindcă respinge impurităţile vieţii adevărate. Nici o orgie autentică nu excită ca un roman pornografic. Într-o carte de Pierre Louys² toate fetele sînt tinere şi au un corp perfect. Nimeni nu sughite, nimănui nu-i miroase gura, nimeni nu-i obosit, plictisit, nimeni nu-şi aminteşte brusc de facturi neachitate sau de scrisori de afaceri rămase fără răspuns, ca să întrerupă astfel clipele de mare fericire. Arta îţi provoacă o senzaţie, un gînd, un sentiment în stare pură, vreau să zic pură din punct de vedere chimic, nu moral, adăugase el rîzînd.

— Dar în Epipsychidion nu există pornografie, protestase Walter.

— E adevărat, dar din punctul de vedere al chimistului, poemul e la fel de pur. Cum e sonetul acela de Shakespeare?

„Nu-s ochii dragei mele stropi de soare,

Şi roşul gurii ei nu-i de coral.

De-i albă neaua, sînu-i oacheş pare

Şi negrul păr i-e ca o sîrmă-n val.

Ştiu roze albe, ştiu şi roze roşii.

Dar nu-i socot obrajii trandafiri.

Şi-s bàlsamuri mai dulci să le miroşi

Decît e boarea întregii sale firi.“³

— Şi-aşa mai departe. I-ai luat prea în serios pe poeţi şi uite ce s-a întîmplat. Să-ţi fie învăţătură de minte.

Fireşte, Philip avusese dreptate. Lunile petrecute în acea căsuţă n-avuseseră nimic comun cu Epipsychidion sau cu La Maison du Berger⁴. Se gîndi la puţ şi la drumul lung pînă în sat. Chiar dacă n-ar fi fost puţul şi drumul lung şi chiar dacă Marjorie i-ar fi aparţinut în stare pură, la ce i-ar fi folosit? Ar fi fost poate mai rău. Marjorie în stare pură s-ar fi dovedit probabil mai insuportabilă decît cu unele impurităţi.

Rafinamentele ei, de pildă, aerul distant de femeie virtuoasă, diafană şi spiritualizată – toate astea, văzute de la distanţă şi teoretic, păreau admirabile. Ce se întîmpla însă cînd te apropiai şi treceai la fapte? Se îndrăgostise de aerul ei virtuos, de spiritualitatea ei rafinată, cultă şi diafană, se îndrăgostise şi de nefericirea ei, deoarece Carling, soţul lui Marjorie, era un tip imposibil. Mila făcuse din Walter un cavaler rătăcitor în slujba celor oropsiţi. Îşi închipuise că dragostea înseamnă discuţii, că e o comunitate şi o camaraderie spirituală. Pe vremea aceea avea doar douăzeci şi trei de ani şi era de o mare puritate, acea puritate a adolescenţei cînd dorinţele sexuale se răzvrătesc. Tocmai absolvise Universitatea din Oxford, îndopat de poezie şi de elucubraţiile filosofilor şi misticilor. Iată adevărata dragoste. Relaţiile sexuale nu contau, erau inevitabile, deoarece, din nenorocire, fiinţele omeneşti aveau un corp ce trebuia ţinut în frîu, pe cît posibil. Marea lui puritate ca şi impulsurile înflăcărate ale tinereţii, îndrumate în mod artificial spre imitarea purităţii îngereşti, îl făcuseră să admire puritatea rafinată şi calmă care, în cazul lui Marjorie, se datora unei răceli fireşti şi unei vitalităţi congenital scăzute.

— Eşti atît de bună, îi spusese el. Ţi-e atît de uşor să fii bună. Aş vrea să fiu la fel de bun ca tine.

Dorinţa lui echivala, fără să-şi dea seama, cu aceea de a fi pe jumătate mort. Aerul lui cuminte, sfios şi de o adîncă sensibilitate, ascundea o vitalitate puternică. Îi venea greu, de fapt, să fie bun ca Marjorie. Încercase totuşi. Între timp, îi admirase bunătatea şi puritatea. Devotamentul şi admiraţia ei îl emoţionaseră şi îl măguliseră – cel puţin pînă în clipa cînd bunătatea ei începuse să-l plictisească, să-l scoată din sărite.

Îndreptîndu-se spre staţia de metrou Chalk Farm îşi aminti deodată o discuţie a tatălui său cu un şofer italian despre dragoste. (Bătrînul Bidlake avea un adevărat talent să-i facă pe oameni să vorbească, fie ei servitori sau chiar muncitori. Walter îl invidia pentru acest dar.) „Unele femei, spunea şoferul, sînt ţepene ca un garderob. Sono come cassettoni!“ Ce picant ştia bătrînul Bidlake să povestească anecdote! „Ce folos că e drăguţă; ai vreo plăcere dacă strîngi în braţe un garderob drăguţ? Ce sens are, pentru numele lui Dumnezeu?“ (Iar Marjorie, reflectă Walter, nici măcar nu era drăguţă.) „Mie îmi plac, spunea şoferul, altfel de femei, chiar dacă sînt urîte. Iubita mea, mărturisise el, e altfel. È un frullino, proprio un frullino“, un drac de femeie. Iar bătrînul Bidlake clipise prin monoclu, ca un satir jovial, răutăcios şi bătrîn. Un garderob sau un drac de femeie? Walter trebui să admită că împărtăşea preferinţele şoferului. În orice caz, ştia din experienţa personală că (de cîte ori în dragostea „adevărată“ interveneau impurităţi sexuale) nu-i plăcea prea mult tipul de femeie-garderob. De la depărtare şi teoretic, puritatea, bunătatea şi spiritualitatea rafinată arătau admirabil. Dar de-aproape şi în contact direct erau mai puţin atrăgătoare. În plus, venind din partea cuiva care nu te atrage, atît devotamentul, cît şi admiraţia măgulitoare deveneau insuportabile. Confuz, şi aproape simultan, Walter o urî pe Marjorie pentru răceala, răbdarea şi aerele ei de martiră şi se învinovăţi pentru senzualitatea lui josnică. Dragostea pentru Lucy avea ceva nebunesc şi neruşinat. Marjorie în schimb era foarte diafană şi pe jumătate moartă. Pe de o parte avea o scuză, pe de alta era de neiertat. Ultima alternativă i se păru mult mai gravă. Instinctele sexuale erau josnice, nedemne. Ce putea fi mai jalnic şi mai nedemn decît o astfel de clasificare: femei-dulap sau draci de femei? Avu impresia că aude rîsul copios, senzual al tatălui său. Îngrozitor! Întreaga viaţă conştientă a lui Walter se orientase într-o direcţie contrară celei a tatălui său, opusă senzualităţii frivole şi exuberante a bătrînului. Conştiinţa îl împinsese întotdeauna spre mama sa, spre puritate, rafinament şi spirit. Dar, cel puţin, jumătate din sînge provenea de la tatăl său. Acum însă cei doi ani de convieţuire cu Marjorie îl dezgustaseră complet de virtutea frigidă, provocîndu-i o silă cumplită, deşi se ruşina de sentimentele lui faţă de ea şi de presupusele sale porniri bestiale, cum ar fi fost, de exemplu, dragostea pentru Lucy. Dacă Marjorie l-ar lăsa în pace! Dacă nu i-ar mai pretinde să-i răspundă la dragostea ei neîmpărtăşită, cu care continua să-l asalteze! Dacă ar înceta cu devotamentul ei îngrozitor! Ar putea atunci să-i acorde prietenia lui – căci ţinea cu adevărat la ea. Marjorie era bună şi amabilă, credincioasă şi sinceră. Ar fi fost fericit să aibă, în schimb, prietenia ei. Dragostea ei îl înăbuşea. Iar cînd Marjorie, închipuindu-şi că luptă împotriva celeilalte femei, se folosea chiar de armele acesteia şi, înfrîngîndu-şi frigiditatea virtuoasă, încerca să-l recucerească cu mîngîieri înfocate – ei bine, era ceva înfiorător, absolut înfiorător.

Pe deasupra, îşi continuă Walter reflecţiile, Marjorie îl cam plictisea cu seriozitatea ei greoaie şi lipsa ei de sensibilitate. De fapt, era cam proastă, cu toată cultura ei ori poate chiar din cauza ei. E drept, avea o cultură autentică, citise cărţi, le ţinea minte. Dar pricepuse ceva? Putea, oare, să le priceapă? Observaţiile cu care îşi întrerupea lungile, foarte lungile tăceri, acele observaţii docte şi serioase, erau plate, lipsite de haz, de fineţe. Bine făcea că tăcea, căci tăcerea e plină de adîncă înţelepciune şi de spirit, întocmai ca blocul de marmură nesculptat încă de mîna unui mare artist. Cei ce tac nu îşi trădează gîndurile. Marjorie avea talentul de a şti să asculte cu atenţie şi înţelegere. Cînd ieşea din tăcerea ei, jumătate din cuvintele rostite erau citate, căci Marjorie avea memorie bună şi căpătase obiceiul de a învăţa pe dinafară maxime celebre sau pasaje remarcabile. Lui Walter îi trebuise multă vreme să descopere platitudinea jalnică şi prostia masivă care întovărăşeau tăcerile şi citatele ei. Dar cînd o descoperise era prea tîrziu.

Se gîndise la Carling. Un beţivan şi un bigot. Trăncănea toată vremea despre veşminte preoţeşti, sfinţi şi imaculata concepţie, iar pe de altă parte se îmbăta de te apuca scîrba. Dacă nu i-ar fi provocat o silă atît de groaznică şi nu i-ar fi făcut lui Marjorie viaţa un iad, ce s-ar fi întîmplat? Walter îşi imagină libertatea lui. Nu i s-ar fi făcut milă şi nu s-ar fi îndrăgostit de Marjorie. Îşi aminti ochii ei roşii şi umflaţi de plîns după unul din acele scandaluri oribile cu Carling. Ce porc împuţit! „Ce s-ar fi întîmplat cu mine?“ se întrebă Walter deodată.

Ştia că în momentul cînd închisese uşa, Marjorie izbucnise în plîns. Carling, cel puţin, avea scuza beţiei. „Iartă-i, Doamne, că nu ştiu ce fac.“ Walter nu se îmbăta niciodată. Era sigur că în clipa aceea Marjorie plîngea.

„Ar trebui să mă întorc“, îşi spuse el. Iuţi însă pasul, pînă ce ajunse aproape să alerge pe stradă. Fugea de conştiinţa lui şi în acelaşi timp se grăbea să ajungă la femeia dorită.

„Ar trebui să mă întorc, asta ar trebui.“

Îşi continuă însă grăbit drumul, urînd-o din tot sufletul, tocmai fiindcă o făcuse atît de nefericită.

Un om care se uita la vitrina unei tutungerii se dădu brusc îndărăt cînd trecu Walter; se ciocniră violent.

— Scuzaţi, spuse Walter, mecanic, văzîndu-şi mai departe de drum şi fără să se uite înapoi.

— Nu te uiţi pe unde mergi? răcni furios cetăţeanul în urma lui. Ce, eşti de capul tău? Vrei să cîştigi vreo cursă?

Două haimanale de pe stradă izbucniră într-un hohot de rîs fioros şi batjocoritor.

— Hei, tu ăla cu ţilindru, continuă dispreţuitor cetăţeanul, cuprins de ură faţă de domnul în haine de seară.

Walter ar fi trebuit să se întoarcă şi să-i închidă gura cu un răspuns şi mai violent. Tatăl său l-ar fi dat gata cu o replică scurtă. Lui Walter însă nu-i rămînea decît fuga. Îi era groază de scandaluri şi se temea de oamenii vulgari. Înjurăturile cetăţeanului se pierdură în urma lui.

„Ce odios!“ se cutremură el. Se întoarse cu gîndul la Marjorie.

„De ce Dumnezeu nu e înţelegătoare? Măcar puţin înţelegătoare. De-ar avea măcar o ocupaţie cu care să-şi piardă timpul.“

Nenorocirea lui Marjorie era că avea la dispoziţie prea mult timp liber ca să se gîndească. Prea mult timp ca să se gîndească la el. În fond, el era vinovat, el o făcuse să renunţe la ocupaţia ei, el o obligase să i se devoteze în exclusivitate. Cînd o cunoscuse era asociată la o prăvălioară de artă decorativă. Unul din acele magazine ce înfloresc în cartierul Kensington şi reprezintă o ocupaţie demnă pentru o doamnă din societate – un amestec de artă şi amatorism. Abajururile, compania tinerelor care pictau şi mai ales devotamentul pentru doamna Cole, asociata principală, compensau în ochii lui Marjorie o căsătorie nefericită. Îşi crease o mică lume a ei, departe de Carling; o lume feminină, amintind într-un fel de un pension, unde flecărea despre rochii şi magazine, bîrfea şi contractase ceea ce elevele numeau „o pasiune“ pentru o femeie mai în vîrstă; pe de altă parte îşi închipuia că efectuează partea ei din munca omenirii, slujind cauza Artei.

Walter o convinsese să renunţe la toate. Întîmpinase totuşi unele dificultăţi, căci pentru Marjorie fericirea de a fi devotată doamnei Cole, pentru care avea o slăbiciune, compensa aproape toate nenorocirile îndurate alături de soţul ei. Carling însă se dovedise greu de înlocuit prin doamna Cole. Walter îi oferise lui Marjorie ceea ce asociata ei nu îşi putea permite şi, evident, nici nu intenţionase – un cămin, protecţie şi un ajutor bănesc. Pe lîngă asta, Walter era bărbat, şi, conform tradiţiei, un bărbat trebuia iubit chiar dacă, aşa cum constatase Walter, nu-ţi plac bărbaţii cu adevărat şi eşti atrasă în mod firesc spre compania femeilor. (Din nou, influenţa literaturii. Îşi aminti părerile lui Philip Quarles despre urmările dezastruoase ale artei asupra vieţii.) Da, era bărbat, dar era un bărbat complet diferit de ceilalţi, după spusele repetate la infinit ale lui Marjorie. Pe atunci acceptase această apreciere ca o distincţie măgulitoare. Să fi fost oare aşa? Walter se îndoia. Oricum, atunci Marjorie îl considerase „astfel“ şi reuşise o dublă lovitură: găsise un bărbat care totuşi nu era bărbat. Fermecată de insistenţele lui Walter, sătulă de brutalităţile lui Carling, Marjorie consimţise să părăsească prăvălioara şi în acelaşi timp pe doamna Cole, pe care Walter nu o putea suferi, spunînd despre ea că e personificarea tiranică, nemiloasă şi exploatatoare a voinţei feminine.

— Eşti prea talentată ca să faci pe tapiţerul amator, o lăudase el pe Marjorie, convins sincer, pe atunci, de capacităţile ei intelectuale.

Avea să-l ajute, nu ştia deocamdată cum, în munca de creaţie literară sau, de ce nu, va scrie şi ea. Sub înrîurirea lui se apucase să aştearnă pe hîrtie eseuri şi nuvele, evident, foarte proaste. După ce o încurajase, Walter deveni mai prudent şi nu-şi mai exprimă părerea asupra eforturilor ei. În curînd, Marjorie părăsi aceste preocupări nefireşti şi inutile. Rămase doar cu Walter, care deveni raţiunea ei de a exista, temelia pe care se clădise întreaga ei viaţă. Această temelie începea să se surpe.

„Dacă m-ar lăsa în pace!“ se gîndi Walter.

Coborî la metrou. La intrare un om vindea ziarele de seară. „Proiectul de lege socialist e o tîlhărie. Primul scrutin.“ Cuvintele săreau în ochi de pe afiş. Mulţumit c-a găsit un pretext ca să-şi schimbe şirul gîndurilor, cumpără un ziar. Proiectul de lege al guvernului liberal-laburist pentru naţionalizarea minelor trecuse de primul scrutin cu majoritatea obişnuită. Walter citi cu plăcere ştirile. Avea opinii politice înaintate. Nu aceleaşi opinii le avea şi proprietarul ziarului. Tonul articolului de fond era de o mare virulenţă.

„Ticăloşii“, îşi spuse Walter în timp ce citea. Lectura îi stîrni entuziasm şi simpatie faţă de obiectul atacului, precum şi o ură, ce-l umplea de satisfacţie, împotriva capitaliştilor şi a reacţionarilor. Barierele individualităţii erau pentru o clipă înlăturate, iar complexele personale abolite. Stăpînit de plăcerea luptei politice, Walter simţi cum creşte, devenind, ca să spunem aşa, mai mare decît era – mai mare şi mai simplu.

„Ticăloşii“, repetă el în minte, gîndindu-se la exploatatori şi la monopolişti.

În staţia Camden Town un bătrînel pricăjit, cu o batistă roşie legată în jurul gîtului, se aşeză alături. Pipa bătrînului duhnea atît de înăbuşitor, încît Walter se uită prin vagon ca să vadă dacă nu-şi poate găsi alt loc. Întîmplător, mai erau locuri libere. Plecarea de lîngă bătrînelul cu pipa rău mirositoare ar fi putut să pară însă un act ostentativ. Cetăţeanul ar fi fost în stare să-l apostrofeze. Fumul acru îi înţepa gîtlejul; tuşi.

„Trebuie să rămîi credincios gusturilor şi instinctelor tale“, obişnuia Philip Quarles să spună. O filosofie cu o bază temeinică trebuie să slujească oare la raţionalizarea sentimentelor? Dacă n-ai avut niciodată o experienţă religioasă e o nebunie să crezi în Dumnezeu. E ca şi cum ai spune că-ţi plac stridiile, deşi îţi fac rău cînd le mănînci.

Un iz de sudoare stătută urcă spre nările lui Walter, o dată cu duhoarea mahorcii. „Socialiştii spun că e vorba de o naţionalizare, citi el în ziar, dar noi avem un nume mai scurt şi mai simplu pentru ceea ce îşi propun ei: Furt.“ Cel puţin era un furt de la hoţi, şi în folosul victimelor. Bătrînelul se aplecă şi scuipă cu mare atenţie jos, între picioare. Întinse flegma cu tocul bocancului. Walter se uită în altă parte; ar fi dorit să-i poată iubi pe cei exploataţi şi să-i urască din tot sufletul pe exploatatorii înstăriţi. Dar gusturile şi instinctele sînt accidente, şi nu principii veşnice. Dar dacă principiile axiomatice nu constituie şi premisele tale personale şi majore...?

Deodată se văzu la vîrsta de nouă ani, plimbîndu-se cu mama lui pe pajiştile de lîngă Gattenden. Aveau în mînă cîte un buchet de aglice. Trebuie să fi fost pe lîngă Batt’s Corner, căci doar pe acolo creşteau aglice.

— Să ne oprim o clipă şi să-l vizităm pe sărmanul Wetherington, spusese mama lui. E rău bolnav. Bătuse apoi la uşa căsuţei acestuia.

Wetherington fusese ajutor de grădinar la conac, dar de o lună de zile nu mai lucra. Walter şi-l amintea ca pe un om slab şi palid, scuturat de tuse şi foarte ursuz. Nu-l prea interesase Wetherington. O femeie le deschisese uşa.

— Bună ziua, doamnă Wetherington.

Intraseră.

Wetherington zăcea în pat, proptit în perne. Faţa lui arăta îngrozitor. Din fundul orbitelor cavernoase te fixa o pereche de ochi imenşi, cu pupilele foarte dilatate. Întinsă pe oasele puternic reliefate pielea era albă şi cleioasă de sudoare. Dar mai îngrozitor decît faţa arăta gîtul, neverosimil de subţire. Din mînecile cămăşii de noapte ieşeau două beţe noduroase, braţele, cu o pereche de mîini scheletice şi uriaşe fixate ca ghearele unei greble de coadă. Şi ce miros în camera bolnavului! Ferestrele erau închise ermetic, iar într-o sobiţă ardea focul. Aerul se încinsese şi devenise greu din cauza miasmelor oribile răspîndite de răsuflarea lîncedă şi de duhoarea trupului bolnav – un iz stătut şi tenace, învîrtoşat îndelung în căldura apăsătoare şi dezgustător de dulceag. Un miros nou, brutal, oricît de fetid, n-ar fi puţit mai rău. Aerul îmbîcsit, răscopt, dulceag şi putred al odăii bolnavului făcea şederea insuportabilă. Walter se cutremura şi acum cînd îşi aducea aminte. Aprinse o ţigară ca să-şi dezinfecteze memoria. Crescuse obişnuit cu băile zilnice şi cu geamurile deschise. Cînd l-au dus prima dată la biserică, copil fiind, i s-a făcut rău din cauza aerului închis şi a mirosului oamenilor. A trebuit să fie scos imediat de acolo. Mama lui nu l-a mai luat cu ea a doua oară. „Probabil c-am fost crescuţi prea igienic şi aseptic“, îşi spuse el. La ce slujeşte o educaţie din care rezultă numai greaţă faţă de tovărăşia celorlalţi oameni, a fraţilor tăi? Ar fi voit să-i iubească. Dragostea nu înfloreşte însă într-o atmosferă care-i provoacă celui îndrăgostit o imensă scîrbă.

În camera de boală a lui Wetherington însuşi sentimentul de milă înflorea greu. În timp ce mama lui vorbea cu muribundul şi soţia acestuia, Walter, aşezat pe un scaun şi trăgînd în piept, prin buchetul de aglice aerul cald şi greţos, se uita scîrbit, dar şi fascinat de oroare la scheletul înfricoşător din pat. Pînă şi prin parfumul proaspăt şi încîntător al aglicelor răzbătea mirosul greoi din camera bolnavului. Aproape că nici nu i se făcuse milă, ci numai spaimă, frică şi greaţă. Nici cînd doamna Wetherington începu să plîngă, întorcîndu-şi faţa ca bolnavul să nu-i vadă lacrimile, Walter nu se simţi cuprins de milă, ci mai degrabă stingherit şi prost dispus. Spectacolul durerii ei îl îndemna să scape de acolo cît mai curînd, să iasă din camera înfiorătoare în aerul liber şi curat, la lumina soarelui.

Amintindu-şi acele sentimente se ruşină. Aşa simţise însă pe atunci şi tot aşa continua să simtă şi acum. „Trebuie să rămîi credincios instinctelor tale. Trebuie să te împotriveşti celor rele.“ Dar asta nu era atît de uşor. Bătrînelul de alături îşi aprinse pipa din nou. Walter îşi aminti că acasă la Wetherington îşi ţinuse din răsputeri răsuflarea ca să nu respire aerul stricat. Trăgea aer în piept prin aglice, număra pînă la patruzeci, lăsa aerul să iasă, apoi aspira din nou. Bătrînelul se aplecă şi scuipă iar. „Ideea potrivit căreia naţionalizarea va atrage după sine bunăstarea muncitorilor e total eronată. În ultimii ani, contribuabilul a simţit pe pielea lui ce înseamnă controlul birocratic. Dacă muncitorii îşi închipuie...“ Închise ochii şi revăzu camera bolnavului. Cînd venise momentul să-şi ia rămas-bun, strînsese mîna scheletică ce zăcea inertă pe cearşaf; îşi strecurase degetele pe sub degetele moarte şi osoase, ridicase o clipă mîna, apoi îi dăduse drumul.

Mîna fusese rece şi umedă. Întorcîndu-se cu spatele, se ştersese pe furiş de haină. Eliberase, printr-un suspin adînc, răsuflarea prea mult reţinută şi aspirase din plin aerul greţos. Fusese ultima oară cînd trebuise să tragă acel aer în piept, căci mama lui se şi îndreptase spre uşă. Micuţul ei pechinez se zbenguia în jurul ei, lătrînd.

— Fii cuminte, T’ang! spusese cu vocea ei frumoasă şi limpede. Era poate singura persoană din Anglia, reflectă el, care pronunţa cu adevărat apostroful în cuvîntul T’ang.

Se înapoiaseră acasă pe jos, de-a lungul unei poteci care străbătea pajiştile. T’ang, o apariţie fantastică şi neverosimil de mică, asemeni unui balaur chinez, fugea înainte, sărind uşor peste ceea ce el îşi închipuia a fi obstacole uriaşe. Coada pufoasă îi flutura în vînt. Uneori, cînd iarba era prea înaltă făcea sluj pe poponeţul turtit, ca şi cum ar fi cerşit zahăr, şi privea cu ochişorii rotunzi şi bulbucaţi peste buruieni, ca să vadă pe unde s-o apuce.

Sub cerul luminos şi uşor înnorat, Walter se simţise ca un prizonier graţiat. Alergase, strigase. Mama lui mergea încet, păstrînd tăcerea. Din cînd în cînd se oprea şi îşi închidea ochii. Avea acest obicei cînd era gînditoare sau nedumerită. Era deseori nedumerită, reflectă Walter, zîmbind melancolic. Sărmanul Wetherington trebuie să fi constituit o mare nedumerire pentru ea. Îşi aminti că se opriseră de multe ori în drumul spre casă.

— Hai mai repede, mamă, strigase el nerăbdător. O să întîrziem la ceai.

Bucătăreasa le pregătise cornuleţe la ceai; mai rămăseseră de ieri cîteva felii de cake cu prune şi un borcan proaspăt deschis cu dulceaţă de cireşe Tiptree.

„Trebuie să rămîi credincios gîndurilor şi instinctelor tale.“ Accidentul naşterii hotărîse însă pentru el. Dragostea era veşnică; mila şi dragostea frăţească erau sentimente frumoase, în ciuda pipei bătrînelului şi a camerei de boală a lui Wetherington. Erau frumoase tocmai din cauza acestor lucruri. Metroul îşi încetini mersul. Staţia Leicester Square. Păşi pe peron şi îşi croi drum spre lifturile metroului. „Premisa personală cea mai importantă, îşi spuse el, este greu de negat; cum e la fel de greu de crezut într-o premisă importantă care nu e personală, oricît ar fi ea de remarcabilă. Onoarea, fidelitatea sînt lucruri bune.“ Dar premisa personală cea mai importantă a filosofiei lui prezente era că Lucy Tantamount rămînea cea mai frumoasă, cea mai atrăgătoare...

— Biletele, vă rog!

Dezbaterea interioară ameninţa să reînceapă.
O reprimă cu hotărîre. Liftierul trînti uşile. Ascensorul începu să urce. Ajuns în stradă, Walter chemă un taxi.

— Palatul Tantamount, în Pall Mall.

1. Poem filosofic de Percy Bysshe Shelley (1792-1822), conţinînd o expunere şi o apărare a dragostei libere între „sufletele complementare“. Epipsychidion înseamnă în greaca veche „suflet peste suflet“.

2. Pierre Louys (1870-1925), scriitor francez, autor de romane cu violent caracter erotic.

3. Sonetul CXXX, traducere de Ion Frunzetti, în Shakespeare, Sonete, Editura Tineretului, Bucureşti, 1963.

4. Poem de Alfred de Vigny (1797-1863) dedicat vieţii liniştite şi idilice în mijlocul naturii.

Capitolul II

Capătul răsăritean al străzii Pall Mall e bîntuit pe furiş de trei fantome italiene. Bogăţia Angliei recent industrializate, precum şi entuziasmul şi geniul arhitectural al lui Charles Barry¹ le-au înviat din trecutul lor şi din ţinuturile de baştină însorite. Un ochi expert recunoaşte sub murdăria încrustată pe zidurile Reform Club-ului detalii ce sugerează plăcut palatul Farnese. La cîţiva paşi mai încolo, pe aceeaşi stradă, se profilează prin aerul tulbure al Londrei, Traveller’s Club, construit de Sir Charles după impresiile pe care i le-a lăsat casa proiectată de Raphael pentru familia Pandolfini. Iar între cele două cluburi, se înalţă cu un aer de severitate clasică, tristă ca o puşcărie şi înnegrită de funingine, o versiune de proporţii mai reduse (deşi tot enorme) a Cancellariei². E palatul Tantamount.

Barry i-a desenat planurile în 1839. Vreo doi ani au lucrat la el o sută de muncitori. Cheltuielile au fost achitate de cel de al treilea marchiz Tantamount. Sumele erau imense, dar suburbiile din Leeds şi Sheffield începuseră să se extindă peste ţinuturile furate de la mînăstiri cu trei sute de ani în urmă de strămoşii marchizului. Biserica Catolică după învăţătura Sfîntului Duh a predicat, pe baza scrierilor sfinte şi a vechilor tradiţii ale Părinţilor Bisericii, existenţa Purgatoriului şi ideea că sufletele închise acolo sînt ajutate de rugăciunile binecredincioşilor, dar mai ales de sacrificiile oferite altarului. Oamenii bogaţi şi cu o conştiinţă încărcată îşi lăsaseră pămîntul prin testament călugărilor, pentru ca sufletul să le scape mai repede din Purgatoriu. Henric al VIII-lea rîvnise la o nevastă tînără şi îşi dorise un fiu, dar Papa Clement al VII-lea, influenţat de verişoara fiicei primei neveste a lui Henric, n-a voit să-i acorde divorţul. Mînăstirile au fost în consecinţă secularizate. Mii de cerşetori, de nevoiaşi şi de schilozi au murit de foame în condiţii îngrozitoare. Familia Tantamount a pus însă mîna pe ţinuturi vaste, cu ogoare, păduri şi păşuni. Cîţiva ani mai tîrziu, sub Eduard al VI-lea, au mai furat şi averea a două licee întreţinute pînă atunci de biserică. Copiii au rămas fără învăţătură pentru ca familia Tantamount să se îmbogăţească. Pentru a obţine un profit cît mai mare şi-au lucrat pămîntul pe baze ştiinţifice. Contemporanii îi considerau drept „oameni care îşi duc existenţa ca şi cum n-ar exista un Dumnezeu, oameni care vor să pună stăpînire peste toate, să nu lase nimic altora, şi veşnic nemulţumiţi“. Din amvonul catedralei Sf. Paul, Lever³ i-a acuzat „că au pîngărit numele Domnului şi au transformat bunăstarea generală într-o mizerie generală“. Familia Tantamount nici nu s-a sinchisit. Pămîntul le aparţinea, iar banii veneau cu regularitate.

Semănatul, creşterea şi strîngerea recoltei se desfăşurau fără întrerupere. Vitele se înmulţeau, erau îngrăşate şi trimise la abator. Plugarii, ciobanii şi văcarii munceau din răsputeri din zori şi pînă seara, ani de-a rîndul, pînă la moarte. Îi înlocuiau copiii lor. Un Tantamount urma unui alt Tantamount. Regina Elisabeta i-a făcut baroni, sub Carol al II-lea au devenit viconţi, sub domnia lui William şi Mary au ajuns conţi, iar sub George al II-lea marchizi. Se căsătoreau numai cu moştenitoare bogate – zece mile pătrate în Nottinghamshire, cincizeci de mii de lire, două străzi în cartierul Bloomsbury, o jumătate de fabrică de bere, o bancă, o plantaţie cu şase sute de sclavi în Jamaica. Între timp, oameni de origine umilă inventau maşini care fabricau obiecte mai repede decît dacă ar fi fost făcute cu mîna. Satele se transformau în orăşele, iar orăşelele în centre mari. Pe fostele păşuni şi ogoare ale familiei Tantamount se clădeau case şi fabrici. Sub iarba pajiştilor, oameni pe jumătate goi sfredeleau straturile de cărbune negru şi strălucitor. Copiii mici şi femeile trăgeau vagonetele pline. Găinaţul a zeci de mii de generaţii de pescăruşi a fost adus pe mare din Peru pentru a fertiliza cîmpiile. Recolta creştea şi noile guri avură ce mînca. Ani de-a rîndul, familia Tantamount se îmbogăţi tot mai mult, în timp ce sufletele contemporanilor cuvioşi de pe vremea Prinţului Negru⁴, lipsite de ajutorul sacrificiilor oferite altarului, continuau desigur să se zvîrcolească în focul etern al Purgatoriului. Banii care, folosiţi cum trebuie, ar fi putut să le scurteze osînda în flăcări, au servit, printre altele, la ridicarea în Pall Mall a unei copii a Cancellariei papale.

Interiorul palatului Tantamount se caracterizează prin aceleaşi trăsături nobil romane ca şi faţada. În jurul unei curţi interioare centrale se ridică două rînduri de arcade deschise, avînd deasupra o mansardă luminată de ferestre mici şi pătrate. Curtea interioară însă, în loc să fie lăsată deschisă sub bolta cerului, e dominată de un acoperiş de sticlă, care o transformă într-o imensă sală, de înălţimea întregii clădiri. Arcadele şi galeria îi conferă un aspect foarte nobil, deşi sala e prea mare, prea publică pentru a putea fi folosită prea des, şi seamănă mai degrabă cu un bazin de înot sau cu un patinoar. În această seară însă, existenţa ei îşi găsea justificarea. Lady Edward Tantamount dădea una din seratele ei muzicale. Pe scaune se aflau numeroşi invitaţi, iar în spaţiul arhitectural gol, de deasupra, vibrau complicate acorduri muzicale.

— Ce pantomimă! se adresă bătrînul John Bidlake gazdei sale. Dragă Hilda, trebuie neapărat s-o priveşti.

— Ssst! protestă Lady Edward în dosul evantaiului din pene de struţ. Nu-i frumos să întrerupi muzica şi, în afară de asta, fii sigur că mă uit.

Şoaptele ei aveau accentul limbii engleze vorbite în colonii, iar „r“-ul din cuvîntul „întrerupi“ se rostogolea în fundul gîtului; Lady Edward se născuse la Montréal, din mamă franţuzoaică. În 1897 Asociaţia Britanică se întrunise în Canada. Lordul Edward Tantamount ţinuse în cadrul secţiei de biologie o conferinţă foarte apreciată. Profesorii afirmaseră că e „un tînăr care va ajunge departe“. Pentru cei care nu erau profesori, un Tantamount, multimilionar, putea fi considerat că a şi ajuns departe. Aceasta era şi părerea hotărîtă a Hildei Sutton. În timpul şederii la Montréal, Lordul Edward fusese oaspetele tatălui Hildei. Fata se folosise de prilej. Asociaţia Britanică se înapoiase în Anglia, Lordul Edward rămăsese însă în Canada.

— Te rog să mă crezi, mărturisise odată Hilda unei prietene, niciodată nu m-a interesat atît de mult osmoza ca atunci cînd l-am întîlnit pe soţul meu.

Pasiunea ei pentru osmoză trezise interesul Lordului Edward, care îşi dăduse seama de un lucru neobservat pînă atunci, şi anume că Hilda era extrem de drăguţă. Hilda, la rîndul ei, ştia, ca femeie, ce trebuie să facă. Sarcina nu era grea. La cei patruzeci de ani ai săi, Lordul Edward rămăsese, în toate domeniile, cu excepţia celui intelectual, un fel de copil. În laborator, la masa de scris, avea vîrsta ştiinţei. Sentimentele, intuiţiile şi instinctele erau ale unui copil. Inertă, o mare parte a fiinţei spirituale nu i se dezvoltase niciodată. Lordul Edward rămăsese un fel de copil, dar obiceiurile lui copilăreşti căpătaseră impurităţile a patruzeci de ani de existenţă. Hilda îl ajutase să-şi depăşească timiditatea ce-l paraliza ca pe un băieţel de doisprezece ani, şi de fiecare dată cînd spaima îl împiedica să facă avansurile necesare, ea îi prevenea intenţiile. Pasiunea lui era copilărească, dar în acelaşi timp violentă, timidă, disperată şi mută. Hilda vorbise pentru amîndoi şi vădise o îndrăzneală plină de discreţie. O mare discreţie, căci opiniile Lordului Edward în privinţa purtării fetelor tinere erau împrumutate în mare măsură din Documentele Clubului Pickwick. Îndrăzneala făţişă l-ar fi alarmat şi l-ar fi îndepărtat de ea. Hilda jucase rolul unei fecioare din romanele lui Dickens, reuşind în acelaşi timp să-i facă avansuri, să-i ofere toate prilejurile favorabile şi să aducă permanent discuţia pe făgaşul temelor amoroase. Hilda îşi primise răsplata. În primăvara anului 1898 devenise Lady Edward Tantamount.

— Te asigur, îi spusese ea odată lui John Bidlake, foarte enervată că acesta îşi bătea joc de sărmanul Edward, că ţin foarte mult la el.

— Sînt convins, dar ţii la el în felul tău, o persiflase Bidlake. Trebuie să recunoşti totuşi ce bine e că n-au toţi asemenea sentimente. Uită-te puţin în oglindă.

Hilda se uitase şi îşi văzuse reflectată acolo imaginea corpului gol, cufundat pe jumătate în pernele adînci ale divanului.

— Eşti o bestie, îi spusese ea. Asta nu schimbă cu nimic dragostea mea pentru el.

— Nu schimbă cu nimic nici felul tău aparte de a-l iubi, sînt sigur. Rîsese. — Îţi repet, e totuşi bine că...

Hilda îi acoperise gura cu mîna. Asta se întîmplase acum douăzeci şi cinci de ani. Hilda era măritată de cinci ani şi împlinise treizeci. Lucy avea patru ani. John Bidlake, la cei patruzeci şi şapte de ani ai săi, se afla în culmea creaţiei şi reputaţiei de pictor. Un bărbat bine, solid, vesel şi nepăsător. Rîdea mult, lucra mult, bea şi mînca mult şi era mare amator de fecioare.

— Pictura e o ramură a senzualităţii, răspundea el celor ce-i reproşau viaţa pe care o duce. Nu poţi picta un nud dacă n-ai învăţat pe dinafară corpul omenesc cu mîinile, cu buzele şi cu propriul tău corp. Eu iau arta în serios. Studiile preliminare nu mă obosesc niciodată. Din cauza rînjetului, pielea feţei i se încreţea în jurul monoclului, iar ochii îi scăpărau ca ai unui satir deşucheat.

John Bidlake îi revelase Hildei propriul ei corp şi posibilităţile lui fizice. Lordul Edward era doar un fel de copil, fosila unui copil, conservată în trupul unui om matur şi corpolent. În laborator înţelegea din punct de vedere intelectual fenomenele sexuale, dar în practică şi pe planul emoţiilor, rămăsese un copil din epoca reginei Victoria, fosilizat, conservat intact, cu toate timidităţile copilăreşti fireşti şi cu toate ideile fixe împrumutate de la două mătuşi, preaiubite şi foarte virtuoase fete bătrîne, care îl crescuseră în locul răposatei sale mame. O dată cu bizareriile domnilor Pickwick şi Micawber preluase şi uimitoarele lor principii şi prejudecăţi. Îşi iubea tînăra soţie, aşa cum putea să iubească un copil-fosilă în 1870, cu timiditate şi scuzîndu-se tot timpul; se scuza pentru manifestările de dragoste, pentru corpul lui, pentru corpul ei. Evident, fără multe cuvinte, căci copilul-fosilă era mut din cauza timidităţii; ignora şi simula pe tăcute pasiunea carnală, care, cel puţin în ce-l privea, nici nu exista, de fapt. Dragostea lui constituia o lungă şi tacită scuză, şi fiind doar o scuză devenea condamnabilă. Dragostea trebuie să-şi găsească justificarea printr-o afinitate fizică şi spirituală, prin emoţia căreia îi dă naştere, prin legătura afectivă sau plăcerea pe care le creează. Dacă are nevoie de o justificare din afară, devine un lucru lipsit de sens.

John Bidlake nu-şi cerea scuze pentru dragostea pe care o avea de oferit. Din punctul lui de vedere, dragostea se justifica în întregime prin ea însăşi. Avînd instincte sexuale sănătoase, făcea dragoste simplu, natural, cu voluptatea animalică şi fericită a unui copil al naturii.

— Să n-ai pretenţia să discut cu tine despre stele, crini imaculaţi sau cosmos, spunea el. Nu mă interesează. Nu cred în ele. Eu cred în... Iar limbajul lui devenea ceea ce, printr-o convenţie misterioasă, s-a decretat a fi de netipărit.

O dragoste fără pretenţii, calmă, firească; şi prin urmare fericită – un fel de senzualitate decentă, sinceră şi entuziastă. Pentru Hilda, care nu cunoscuse în amor decît scuzele timide ale unui copil-fosilă, dragostea lui John Bidlake constituise o revelaţie. Sentimentele moarte renăscuseră. Se descoperise pe sine cu pasiune. Dar nu cu prea multă pasiune. Nu îşi pierduse niciodată capul. Căci dacă şi-ar fi pierdut capul, ar fi pierit o dată cu el palatul Tantamount, milioanele familiei Tantamount şi titlul nobiliar al marchizilor Tantamount. Nu avea deloc intenţia să le piardă, aşa că mintea îi rămăsese limpede şi raţională. Ţinuse capul sus, lucidă, ştiind ce vrea, mîndră şi ferindu-se de pasiunile tumultuoase – o stîncă deasupra valurilor. Încercase mari satisfacţii în dragoste, dar niciodată în detrimentul condiţiei sociale. Era în stare să-şi contemple, detaşată, propriile satisfacţii; mintea ei clară şi voinţa de a-şi menţine situaţia socială rămăseseră în afara şi deasupra agitaţiilor senzuale. John Bidlake aproba talentul deosebit cu care Hilda ştia să se descurce.

— Slavă Domnului, Hilda, îi spusese el deseori, că eşti o femeie deşteaptă.

Femeile cărora nu le pasă de nimic şi se dedică exclusiv dragostei sînt o mare pacoste. Bidlake o ştia prea bine, dintr-o experienţă personală. Îi plăceau femeile; dragostea era o satisfacţie de care nu te puteai lipsi, dar nici o femeie nu merita să te vîri de dragul ei în complicaţii plictisitoare şi nici să-ţi ratezi viaţa pentru ea. Cu femeile proaste, care luau dragostea prea în serios, John Bidlake era nemilos de crud. Principiul său: „totul pentru dragoste“ se înfrunta cu: „orice pentru o viaţă liniştită“. Din această dispută ieşise întotdeauna victorios. Luptînd pentru o viaţă liniştită nu se dăduse în lături de la nici un act, oricît de îngrozitor.

Hilda Tantamount iubea la fel de mult ca şi John Bidlake viaţa liniştită. Legătura lor ţinuse, destul de agreabil, mai mulţi ani şi se destrămase treptat. Fuseseră îndrăgostiţi nebuneşte şi rămăseseră prieteni buni, un fel de conspiratori, cum îi numeau unii, dar nişte conspiratori maliţioşi, strîns uniţi şi gata oricînd să se distreze pe seama celorlalţi. Acum rîdeau, sau mai degrabă bătrînul John, care nu putea suferi muzica, rîdea de unul singur. Lady Edward încerca să-şi păstreze ţinuta.

— Linişteşte-te odată, îi şopti ea.

— Dar nu pricepi că-i nemaipomenit de caraghios? insistă el.

— Ssst!

— Vezi că vorbesc în şoaptă.

Sîsîitul ei permanent îl scotea din sărite.

— Ragi ca un leu.

— Nu mă pot stăpîni, răspunse el agasat.

Cînd făcea efortul să vorbească în şoaptă, avea convingerea că vocea lui nu era auzită decît de cel căruia i se adresa. Nu-i plăcea să i se spună că se înşală.

— Asta-i bună, rag ca un leu! bombăni el indignat. Faţa i se lumină brusc. — Ia uită-te, a mai sosit o întîrziată. Facem prinsoare că procedează la fel ca ceilalţi?

— Ssst, repetă Lady Edward.

John Bidlake o ignoră. Se uita în direcţia intrării unde, în prag, ultima dintre întîrziate, oscila încă între dorinţa de a se topi discret în masa tăcută a invitaţilor şi sentimentul datoriei mondene de a-şi face cunoscută gazdei prezenţa. Se uita jenată împrejur. Lady Edward îi zîmbi şi o salută peste mulţimea ce le despărţea, făcîndu-i cu capul un semn de bun venit şi înclinînd astfel lunga pană de struţ din păr. Întîrziata îi răspunse cu un zîmbet, îi trimise o bezea, duse un deget la buze făgăduind că va păstra tăcerea, arătă spre un scaun gol în partea opusă a sălii, îşi agită mîinile uşor, un gest menit să exprime scuze fiindcă a întîrziat şi un mare regret că nu are posibilitatea, date fiind împrejurările, să vină şi să schimbe cîteva cuvinte cu Lady Edward, apoi făcîndu-se mică de tot, ca să ocupe cît mai puţin spaţiu, înaintă pe vîrful picioarelor, cu o precauţie nemaipomenită, prin intervalul dintre scaune, spre locul liber.

Pe Bidlake îl cuprinse o veselie nebună. Repetase întocmai fiecare gest al sărmanei doamne. Bezelele i le înapoiase exagerat, iar la gestul ei de a-şi duce un deget la buze, el îşi acoperise gura cu toată palma. Maimuţărise gestul de regret, amplificîndu-l grotesc pînă îl transformase într-o disperare caraghioasă. Iar cînd doamna o luase din loc pe vîrful picioarelor, începuse să numere pe degete, să facă semnele care la Napoli sînt destinate să gonească spiritele rele şi să-şi bată fruntea cu degetul. Se întoarse triumfător spre Lady Edward.

— Ţi-am spus eu, îi şopti el, şi întreaga faţă i se încreţi din cauza efortului de a-şi stăpîni rîsul. E ca într-un azil de surdomuţi. Sau ca o conversaţie cu pigmeii din Africa Centrală. Îşi deschise gura şi îşi vîrî înăuntru degetul mare întins; mimă mişcările cuiva care bea dintr-un pahar. — „Eu foame, spuse el, eu foalte, foalte sete.“

Lady Edward îşi agită penele de struţ în faţa lui.

Între timp orchestra continua să cînte Suita în re minor pentru flaut şi coarde de Bach. Tînărul Tolley dirija cu obişnuita-i graţie inimitabilă, ondulîndu-se din şolduri ca o lebădă şi descriind prin aer cu braţele, ce păreau că plutesc, arabescuri bogate, de parcă ar fi dansat în ritmul muzicii. Vreo zece violonişti şi violoncelişti necunoscuţi îi urmau indicaţiile. Celebrul Pongileoni nu îşi dezlipea buzele de pe flaut. La fiecare mişcare a sa o coloană cilindrică de aer începea să vibreze; meditaţiile lui Bach se răspîndeau în patrulaterul în stil roman. În deschiderea Suitei, un largo, Johann Sebastian reuşise cu ajutorul buzelor lui Pongileoni şi al coloanei de aer să facă următoarea afirmaţie: „În lume există lucruri măreţe şi nobile; există oameni născuţi în glorie; există cuceritori adevăraţi, stăpîni de drept ai pămîntului“. Dar reflecţia următoare privea acest pămînt, vai! cît de complex şi nemăsurat. Iată ce zicea în allegro-ul din Fugă: „Vă închipuiţi că aţi descoperit adevărul“. Viorile o anunţă limpede, hotărît şi fără greş. „L-aţi descoperit şi îl deţineţi triumfător. Dar el scapă din strînsoarea voastră şi ia o nouă înfăţişare sub arcuşurile violoncelelor, ca şi în acordurile coloanei de aer tremurătoare a lui Pongileoni“. Părţile Suitei au viaţa lor specifică; se ating, se intersectează şi se combină o clipă creînd o aparentă armonie, finală şi perfectă, pentru ca apoi să se despartă din nou. Fiecare parte e izolată, de sine stătătoare şi individuală. „Eu am personalitatea mea, afirmă vioara, iar lumea se roteşte în jurul meu.“ „În jurul meu“, cheamă violoncelul. „În jurul meu“, insistă flautul. Toate instrumentele au dreptate şi se înşală în aceeaşi măsură; dar nici unul dintre ele nu vrea să dea ascultare celorlalte.

Fuga umană are o sută optsprezece milioane de părţi. Sunetul provocat de ea reprezintă poate ceva pentru un statistician, dar nu reprezintă nimic pentru un artist. Numai analizînd una sau două părţi, separat, artistul poate să înţeleagă ceva. Iată, de pildă, o anume parte, în care Johann Sebastian expune motivul. Rondeau-ul începe cu o melodie încîntătoare şi simplă, aproape folclorică, evocînd o tînără fată ce cîntă dragostea, singură şi cu o tristeţe înduioşătoare. O tînără fată cîntă printre dealuri, în timp ce norii trec pe deasupra. Însingurat, ca unul din norii călători, un poet i-a ascultat cîntecul. Gîndurile lui formează Sarabanda ce urmează Rondeau-ului. Meditaţia poetului, lentă şi splendidă, se fixează asupra frumuseţii lumii – în ciuda mizeriei şi a prostiei, asupra bunătăţii profunde a lumii – în ciuda tuturor relelor, şi asupra unităţii lumii – în ciuda uimitoarei ei diversităţi. O frumuseţe, o bunătate şi o unitate pe care nici un studiu intelectual nu le poate scoate la iveală, nu le poate analiza, dar de a căror realitate spiritul omenesc e din cînd în cînd, pe neaşteptate şi covîrşitor, convins. E de ajuns ca o tînără fată să cînte singură sub nori pentru a-ţi forma această convingere. Chiar şi o dimineaţă frumoasă e de ajuns. E oare o iluzie sau revelaţia unui adevăr foarte adînc? Cine ştie? Pongileoni sufla din flaut, violoniştii trăgeau cu arcuşurile date cu sacîz pe maţele de miel întinse, iar pe parcursul lungii Sarabande poetul îşi continua meditaţia splendidă şi optimistă asupra certitudinii lumii.

— Muzica asta a cam început să mă plictisească, şopti John Bidlake gazdei. Mai ţine mult?

Bătrînul Bidlake, lipsit de gust sau talent muzical, avea curajul s-o mărturisească. Îi dădea mîna să fie sincer. Cînd pictai atît de bine ca el, ce sens mai avea să te prefaci că-ţi place muzica, atunci cînd de fapt n-o poţi suferi? Se uită peste capetele ascultătorilor aşezaţi pe scaune şi zîmbi.

— Parc-ar fi la biserică, spuse el.

Lady Edward protestă ridicîndu-şi evantaiul.

— Cine-i femeiuşca în negru care-şi dă ochii peste cap şi se convulsionează ca Sfînta Tereza în extaz? continuă el.

— E Fanny Logan, îi răspunse şoptit Lady Edward, dar linişteşte-te odată.

— Oamenii discută despre tributul pe care viciul îl plăteşte virtuţii, peroră John Bidlake fără să ţină seama de sfaturile ei, cînd în zilele noastre totul e îngăduit şi nu se mai simte nevoia unei ipocrizii morale. Astăzi nu mai există decît ipocrizia intelectuală. Tributul plătit de filistini artei, nu-i aşa? Priveşte-i, toţi îl plătesc, prin tăcerea lor religioasă şi prin strîmbăturile lor pioase!

— Tu, cel puţin, ar trebui să fii mulţumit, că pe tine te plătesc în lire sterline, spuse Lady Edward, şi cu această ocazie te rog foarte mult ţine-ţi gura.

Bidlake simulă un gest de groază, acoperindu-şi gura cu mîna. Tolley îşi undui braţele cu voluptate; Pongileoni suflă în flaut, violoniştii îşi plimbară arcuşurile, iar Bach, poetul, medită asupra adevărului şi frumuseţii.

Fanny Logan simţi că i se urcă lacrimile în ochi. Se emoţiona uşor, mai ales cînd auzea muzică, iar cînd simţea o emoţie nu făcea nici un efort ca s-o înăbuşe, ci i se dăruia din toată inima. Ce splendidă era această muzică, ce tristă, şi totuşi cît de reconfortantă! O simţea ca pe un val de senzaţii delicioase, revărsîndu-i-se calm şi irezistibil prin toate meandrele obscure ale fiinţei sale. Pînă şi corpul îi vibra şi se legăna în ritmul şi unduirea melodiei. Se gîndea la soţul ei, iar imaginea lui îi fu adusă de valul muzicii; dragul de el, dragul de Eric; se împliniseră doi ani de cînd se stinsese; murise atît de tînăr. Lacrimile o podidiră mai tare. Îşi şterse ochii. Orchestra executa ceva infinit de trist şi totuşi mîngîietor. Ca să spunem aşa, muzica o împăcase cu gîndul morţii premature a lui Eric, cu suferinţele bolii, cu încercările lui de a se opune morţii – da, o împăcase cu toate acestea, exprimînd întreaga tristeţe a lumii, şi din adîncul tristeţii afirmase limpede, calm şi discret, că totul era oarecum în ordine şi acceptabil. Muzica încorpora tristeţea într-o fericire mai vastă, mai cuprinzătoare. Lacrimile continuau să urce în ochii doamnei Logan, lacrimi de fericire, de data aceasta, în ciuda tristeţii. Ar fi vrut să-i spună fiicei ei ce simţea, dar Polly era aşezată în altă parte. Doamna Logan îi vedea ceafa, două rînduri de scaune mai în faţă, şi gîtul mic şi subţire, prins în colierul de perle pe care dragul de Eric i-l dăruise cînd Polly împlinise optsprezece ani, doar cu cîteva luni înainte de moarte. Deodată, ca şi cînd ar fi simţit că mama ei o priveşte, ca şi cum i-ar fi înţeles sentimentele, Polly se întoarse şi îi zîmbi fugar. Fericirea tristă, provocată de muzică, a doamnei Logan fu desăvîrşită.

Dar nu numai ochii mamei ei se aţinteau asupra lui Polly. Aşezat strategic în spate, mai la o parte, Hugo Brockle îi studia cu admiraţie profilul. Ce frumoasă era! Se întrebă dacă va avea curajul să-i spună că se jucaseră împreună în parcul Kensington cînd fuseseră copii. Se gîndi să se apropie de ea la sfîrşitul audiţiei şi să-i declare cu îndrăzneală: „Ştii, noi am făcut cunoştinţă cînd eram în cărucioare“. Ori, dacă voia să fie mai degajat, mai spiritual: „Dumneata mi-ai dat odată una în cap cu o rachetă de badminton“.

Aruncîndu-şi nerăbdător ochii prin sală, John Bidlake o zări deodată pe Mary Betterton. Chiar ea, Mary Betterton – monstrul acela! Vîrî mîna sub scaun şi bătu în lemn. De cîte ori vedea ceva neplăcut, John Bidlake se simţea în siguranţă dacă bătea în lemn. Fireşte, nu credea în Dumnezeu şi-i plăcea să povestească anecdote deşucheate pe seama preoţilor. Cu lemnul însă era altă poveste... Şi cînd te gîndeşti că fusese îndrăgostit la nebunie de Mary acum vreo douăzeci şi doi de ani – nici nu îndrăznea să-i numere. Ce grasă, ce bătrînă, ce respingătoare se făcuse! Mîna îi alunecă din nou pe piciorul scaunului. Îşi mută privirile de la Mary şi încercă să se gîndească la altceva, fără legătură cu ea. Simţi totuşi nevoia să evoce vremurile cînd Mary fusese tînără. Pe atunci mai călărea încă. Se văzu pe un cal negru, iar pe Mary şi-o imagină pe unul murg. Călăreau des în acele zile. Era epoca celui de al treilea şi cel mai reuşit dintre grupurile intitulate: Naiade. Ce tablou formidabil! După unii, Mary se îngrăşase cam mult încă de pe atunci. Lui nu-i păsa, căci niciodată nu-i displăcuseră femeile plinuţe. Uită-te la cele de azi, parcă-s nişte burlane... O privi iarăşi şi se cutremură. O ura fiindcă arăta atît de respingător, cînd odinioară fusese atît de încîntătoare. Iar el era cu cel puţin douăzeci de ani mai în vîrstă decît ea.

1. Arhitect englez (1795-1860). A construit clădirea Parlamentului din Londra.

2. Palat renascentist, ridicat la Roma între 1498-1517.

3. Charles James Lever (1806-1872), romancier şi pamfletist irlandez.

4. Eduard, Prinţul Negru (1330-1376), fiul cel mare al lui Eduard al III-lea. A luptat în Franţa, ieşind învingător în lupta de la Poitiers, în timpul războiului de 100 de ani. A fost denumit „Prinţul Negru“ din cauza armurii negre pe care o purta în luptă.