Mihail Bulgakov

Ouăle fatale

•

Diavoliada

Traducere din limba rusă de

Tatiana Nicolescu, Izolda Vîrsta

Note de Mircea Aurel Buiciuc

Editura Polirom
2011

Mihail Bulgakov, Diavoliada, Rokovie iaice

© 2011 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN print: 978-973-46-2023-4

ISBN ePub: 978-973-46-2023-4

ISBN PDF: 978-973-46-2523-9

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Mihail Afanasievici Bulgakov, născut la Kiev în 1891, fiul unui profesor de dogmatică de la Academia de Teologie din oraş, se înscrie şi termină strălucit Facultatea de Medicină a Universităţii din Kiev, practicîndu-şi, timp de patru ani, profesiunea cu deosebită competenţă. Stabilit definitiv la Moscova în 1921, renunţă la medicină în favoarea literaturii şi publicisticii. De o mare diversitate – foileton, schiţă, povestire, nuvelă, roman, farsă, dramă etc. –, scrierile sale conturează o viziune de o surprinzătoare coerenţă. Contestat adesea cu virulenţă de critica vremii – să nu uităm anii dramatici în care şi-a desfăşurat activitatea literară, 1920-1940, anul morţii sale –, a reuşit să publice prea puţin în timpul vieţii, antologicele naraţiuni fantastice Diavoliada şi Ouăle fatale, precum şi romanul Garda albă numărîndu-se printre excepţii. Adevărata glorie a lui Bulgakov este postumă. Pînă şi capodopera sa, Maestrul şi Margareta, la care a lucrat şi după ce şi-a pierdut vederea, pînă în ultima zi a vieţii, a văzut lumina tiparului în U.R.S.S. abia în 1967, an ce marchează începutul publicării masive a operelor lui Bulgakov peste graniţă, inclusiv în România.

Trăind şi lucrînd în mediul dramatic al ascensiunii bolşevismului, contestat de critică şi interzis de cenzură, Bulgakov aduce în prim-plan o serie de neajunsuri culturale şi sociale din epocă: de la crezul artistului la responsabilitatea intelectualului umanist şi a omului de ştiinţă, de la pericolul sufocării esenţelor sub greutatea strivitoare a aparenţei la depersonalizarea şi uniformizarea individului într-o societate totalitară. Lumea descrisă de el în Diavoliada şi în Ouăle fatale este una haotică şi halucinantă, în care umorul, ironia, sarcasmul şi dramatismul alternează sau se întrepătrund, iar fantasticul fuzionează cu realul văzut prin filtrul unei conştiinţe clare şi îndrăzneţe.

Ouăle fatale

Capitolul I
Un curriculum vitae al profesorului Persikov

Pe data de 16 aprilie 1928, seara, Persikov, profesor de zoologie al Universităţii a IV-a de Stat şi director al Institutului de Zoologie din Moscova, intră în cabinetul său de la institut, din strada Herzen. Profesorul aprinse lumina în globul mat din tavan şi privi de jur împrejur.

Începutul groaznicei catastrofe trebuie considerată chiar acea seară nefericită, aşa cum cauza iniţială a acestei catastrofe trebuie căutată în chiar persoana profesorului Vladimir Ipatievici Persikov.

Avea 58 de ani. Un cap remarcabil în formă de pisălog, chel, cu două smocuri de păr gălbui pe laturi. Obrazul bărbierit, iar buza de jos, răsfrîntă. Din această cauză, chipul său purta o amprentă de om capricios. Pe nasul roşu se sprijineau nişte ochelari de modă veche, în rame de argint, ochii strălucitori şi nu prea mari; era un om înalt şi puţin adus de spate. Glasul îi era scîrţîit, subţire şi orăcăitor; printre multe alte ciudăţenii o mai avea şi pe aceasta: cînd spunea ceva autoritar şi sigur, arătătorul mîinii drepte i se transforma într-un cîrlig şi atunci mijea ochii. Şi cum vorbea întotdeauna autoritar şi sigur, iar erudiţia sa în domeniu era de-a dreptul fenomenală, cîrligul apărea adeseori în faţa interlocutorilor profesorului Persikov. În afara domeniului său, care cuprindea zoologia, embriologia, anatomia, botanica şi geografia, profesorul Persikov aproape că nu discuta nimic.

Ziare nu citea, la teatru nu mergea, iar soţia îi fugise cu un tenor de la teatrul de operă Zimin1, încă din 1913, lăsîndu-i o scrisoare cu următorul conţinut:

„Broscoii tăi îmi provoacă o scîrbă insuportabilă. Toată viaţa o să fiu nefericită din cauza lor“.

Profesorul nu se recăsători şi nici copii nu avea. Era impulsiv, dar ceda uşor, îi plăcea ceaiul de mure şi locuia în strada Precistenka, într-un apartament de cinci camere din care una era ocupată de o băbuţă uscăţivă – menajera Maria Stepanovna – care îl îngrijea ca o doică.

În 1919, profesorului i s-au luat trei din cele cinci camere. Atunci îi spuse Mariei Stepanovna:

— Dacă n-au de gînd să termine cu fărădelegile astea, eu o să plec în străinătate.

Fără îndoială că profesorul şi-ar fi pus în aplicare planul, căci putea uşor să se aranjeze la o catedră de zoologie, la oricare dintre universităţile lumii. Era savant de înaltă clasă, iar în orice domeniu care ar fi avut tangenţă cu ofidienii sau reptilele nu îşi avea egal, poate doar pe William Weckel, la Cambridge, sau pe Giaccomo Beccari, la Roma. Profesorul putea citi în patru limbi, în afară de rusă, iar franceza şi germana le vorbea la fel de bine ca rusa. Intenţiile sale referitoare la străinătate rămaseră însă neîmplinite, iar anul 1920 fu şi mai rău decît 1919. Avuseseră loc mai multe evenimente, unul după altul. Strada Bolşaia Nikitskaia fu rebotezată, numindu-se acum Herzen. Apoi, ceasul montat în zidul imobilului din colţul străzilor Herzen şi Mohovaia se opri la ora 11 şi un sfert, iar în terariul institutului zoologic au pierit, nerezistînd vicisitudinilor acelui an, mai întîi opt exemplare superbe de brotaci, apoi 15 broaşte rîioase obişnuite şi, în sfîrşit, un exemplar extraordinar de broască rîioasă de Surinam.

Îndată după broaşte, care au golit colecţia de amfibieni fără coadă, după cum sînt considerate pe drept cuvînt, a plecat în lumea celor drepţi şi paznicul permanent al institutului, moş Vlas2, care nu făcea parte din clasa amfibienilor. Cauza decesului era însă aceeaşi ca şi în cazul broaştelor: profesorul Persikov o stabili cu precizie:

— Inaniţie!

Savantul avea mare dreptate. Vlas trebuia hrănit cu făină, iar broaştele cu viermişori de făină, dar fiindcă dispăruse făina, nu se mai găseau nici viermişori. Restul de 20 de broaşte profesorul încercă să le hrănească cu gîndaci, dar şi aceştia dispăruseră fără urmă, dovedindu-şi, astfel, atitudinea duşmănoasă faţă de perioada comunismului de război; aşa că ultimele exemplare au fost aruncate în gropile săpate în curtea institutului.

Efectele deceselor – îndeosebi cele ale morţii broaştei de Surinam – asupra lui Persikov fuseseră de nedescris. El acuză de moartea lor personal pe Comisarul poporului pentru instrucţiunea publică3 din acea perioadă.

Stînd pe holul institutului friguros, cu căciula pe cap şi galoşii în picioare, Persikov îi spunea asistentului său Ivanov, un gentleman foarte rafinat, cu bărbiţă ascuţită şi blondă:

— Pentru o asemenea faptă, să-l omori şi tot n-ar fi de ajuns, Piotr Stepanovici! Ce naiba face? O să nenorocească institutul! Poftim? Ce exemplar extraordinar, mascul din specia Pipa Americana, 13 cm lungime...

Mai departe fu şi mai rău. După moartea lui Vlas, geamurile institutului îngheţară tun şi acum ferestrele erau acoperite pe dinăuntru de flori de gheaţă. Pieriră şi iepurii, şi vulpile, şi lupii, şi peştii, şi toţi şerpii. Persikov tăcu zile în şir, apoi se îmbolnăvi de pneumonie, dar nu muri. Cînd se însănătoşi, începu să vină de două ori pe săptămînă la institut, în sala rondă, unde se înregistrau întotdeauna, indiferent de temperatura de afară, –5°C şi unde ţinea prelegeri. În galoşi şi cu căciulă, scoţînd aburi pe gură, el vorbea unui auditoriu de opt persoane despre „Reptilele zonelor tropicale şi ecuatoriale“. Restul timpului şi-l petrecea acasă, în camera burduşită de cărţi, întins pe divan şi înfăşurat în pătură. Tuşea şi privea la gura larg deschisă a unei sobiţe pe care Maria Stepanovna o hrănea cu scaune aurite şi-şi amintea de broasca de Surinam. Dar totul are un sfîrşit pe lume. S-a sfîrşit şi anul 1920 şi 1921, iar în 1922 s-a înregistrat un fel de revenire. Mai întîi în locul răposatului Vlas a apărut Pankrat, un paznic tînăr, însă promiţător, institutul a început să fie încălzit cîte puţin. Iar în vară, Persikov, cu ajutorul lui Pankrat, a prins pe rîul Kliazma 14 bucăţi de broaşte rîioase vulgare. Viaţa începu să clocotească din nou în terariul institutului. În 1923 Persikov ţinea prelegeri de opt ori pe săptămînă, de trei ori la institut şi de cinci ori la universitate; în 1924, de treisprezece ori pe săptămînă şi, în plus, şi la facultăţile muncitoreşti, iar în 1925, primăvara, i s-a dus vestea că la examene a picat 76 de studenţi şi pe toţi la reptile.

— Cum, nu ştiţi prin ce se deosebesc ofidienii de reptile? întreba Persikov. E ridicol, tinere. Ofidienii nu au rinichi. Nu au! Aşa. Ruşine. Probabil sînteţi marxist!

— Marxist, răspundea zdrobit cel picat.

— Deci, vă rog, la toamnă, spunea Persikov cu amabilitate şi-i striga vesel lui Pankrat: următorul!

Aşa precum amfibienii învie după o lungă secetă, la prima ploaie abundentă, şi profesorul Persikov a înviat în anul 1926, cînd o companie mixtă americano-rusă a construit, începînd de la intersecţia străzilor Gazetnaia şi Tverskaia, în plin centrul Moscovei, 15 clădiri cu 15 etaje. La periferie se mai construiseră încă 300 de vile muncitoreşti, fiecare cu cîte opt apartamente, punîndu-se capăt, o dată pentru totdeauna, acelei groaznice şi ridicole crize de locuinţe care i-a chinuit pe moscoviţi între 1919 şi 1925.

A fost o vară minunată în viaţa lui Persikov, care acum chicotea şi-şi freca palmele mulţumit, amintindu-şi cum se înghesuia împreună cu Maria Stepanovna în două camere. Acum profesorul le primise pe toate cinci înapoi, se extinse, îşi aşeză cele 2500 de cărţi, exponatele împăiate, diagramele şi preparatele şi îşi aprinse pe masa din cabinet o lampă verde.

Institutul era şi el de nerecunoscut: fu zugrăvit într-o nuanţă crem, se realiză o instalaţie specială de apă pentru reptile, toată sticlăria fu schimbată în cristaluri; au fost trimise de asemenea cinci microscoape noi, mese de preparat din sticlă, globuri cu 2000 de lămpi şi lumină reflectată, reflectoare şi dulapuri pentru muzeu.

Persikov a înviat, iar toată lumea a aflat despre aceasta în decembrie 1926, de îndată ce apăru broşura: Cu privire la înmulţirea tritonilor, 126 de pagini, în „Analele Universităţii a IV-a“.

În 1927, toamna, apăru o lucrare vastă, de 350 de pagini, tradusă în 6 limbi, inclusiv în japoneză: Embriologia pipidelor, a broaştelor rîioase şi comune. Preţ: 3 ruble. Editura de Stat.

Iar în vara lui 1928 s-a întîmplat acea grozăvie incredibilă...

Capitolul II
Bucla colorată

Deci, profesorul aprinse lumina în glob şi privi de jur împrejur. Aprinse şi reflectorul de deasupra mesei de disecţii, îmbrăcă un halat alb şi zornăi nişte instrumente pe masă.

Multe dintre cele 30000 de trăsuri mecanice care cutreierau Moscova în 1928 treceau şi pe strada Herzen, fîşîind pe caldarîmul lustruit şi, din minut în minut, cu scrîşnete grozave, tramvaiele 16, 22, 48 sau 53 se rostogoleau la vale, pe strada Herzen, înspre intersecţia cu strada Mohovaia. Reflexele de lumini multicolore se oglindeau în sticlăria cabinetului, iar undeva departe se vedea secera palidă a lunii alături de cupola greoaie şi întunecată a Catedralei Mîntuitorului4.

Dar nimic din agitaţia de primăvară a Moscovei nu-l preocupa pe profesor. El şedea pe un taburet cu trepied şi şurub; cu degetele îngălbenite de tutun, răsucea cremaliera unui splendid microscop Zeiss, în care fusese introdus un preparat de amoebe proaspete. În momentul cînd Persikov mărea de la 5 la 10 000 de ori, uşa se întredeschise, apărură o bărbuţă ascuţită, un pieptar de piele şi asistentul spuse:

— Vladimir Ipatievici, am obţinut mezenterul, nu vreţi să aruncaţi o privire?

Persikov coborî de pe taburet, lăsă cremaliera şi, răsucind încetişor ţigara în mîini, intră în cabinetul asistentului. Acolo, pe o masă de sticlă, sugrumată şi aproape moartă de groază şi durere, fusese răstignită o broască pe un stativ de plută, iar măruntaiele ei transparente erau întinse pe abdomenul însîngerat pînă sub lentila microscopului.

— Excelent, spuse Persikov apropiind un ochi de ocularul aparatului.

Trebuie că era ceva foarte interesant de văzut în mezenterul broaştei, unde se zăreau ca-n palmă globulele roşii curgînd prin vasele sanguine. Persikov uită de amoebe şi în decurs de o oră şi jumătate priviră pe rînd prin ocularul microscopului. În tot acest timp, cei doi oameni de ştiinţă schimbară între ei replici vii, însă cu totul de neînţeles pentru oamenii de rînd.

Într-un tîrziu, Persikov se depărtă de microscop şi spuse:

— Sîngele începe să se coaguleze, n-ai ce să-i faci.

Broasca mişcă cu greu capul şi în ochii ei stinşi se putu citi limpede: „Nişte ticăloşi, asta sînteţi...“

Dezmorţindu-şi picioarele, Persikov se ridică şi se întoarse în cabinet, căscă, îşi şterse cu degetele pleoapele mereu inflamate şi, aşezîndu-se pe taburet, privi în microscop, puse degetele pe cremalieră şi voi să răsucească şurubul, dar se opri. Cu ochiul drept văzu în discul tulbure amoebele palide, iar în centrul discului văzu o buclă colorată, de forma unui zuluf. Atît Persikov, cît şi sute dintre elevii săi îl văzuseră de multe ori şi niciodată nimeni nu fusese interesat de acest fenomen. De altfel, nici nu avea de ce. Bucla colorată de lumină indica faptul că preparatul nu este în focarul lentilei, şi de aceea toţi o ştergeau cu o simplă răsucire de şurub, iluminînd cîmpul vizual cu o lumină albă, egală.

Degetele lungi ale profesorului cuprinseră şurubul, dar tresăriră şi se îndepărtară. Cauza era ochiul drept al lui Persikov care fu tulburat, uluit şi chiar alarmat. Prin microscop nu privea ochiul unui oarecare, era ochiul profesorului Persikov! Toată viaţa, toate gîndurile i se concentrară în ochiul drept. Vreo 5 minute, într-o tăcere de piatră, fiinţa superioară o studie pe cea inferioară, forţîndu-şi privirea asupra preparatului care nu era bine focalizat. Împrejur era linişte, Pankrat adormise în camera sa din vestibul şi undeva departe nişte sunete muzicale şi cristaline anunţau plecarea asistentului său Ivanov, care îşi încuia cabinetul. Uşa de la intrare gemu şi deodată se auzi glasul profesorului. Cu cine vorbea, nu se ştie.

— Ce-o mai fi şi asta? Nu înţeleg nimic...

Un camion întîrziat trecu pe strada Herzen şi făcu să se clatine zidurile vechi ale institutului. Mojarul cu penseta zornăi pe masă. Profesorul păli şi îşi duse mîinile spre microscop ca o mamă care ar dori să-şi ferească pruncul. Acum nici nu mai putea fi vorba ca Persikov să răsucească şurubul– o, nu! – şi îi era chiar frică ca nu cumva vreo forţă extraordinară să-i mute din cîmpul vizual ceea ce văzuse.

Se luminase deja, era o dimineaţă albă şi o dungă aurie traversa zidurile crem ale institutului, cînd profesorul abandonă microscopul şi păşi pe picioarele amorţite pînă aproape de fereastră. Cu degetele tremurînde apăsă pe buton, storurile grele şi negre acoperiră lumina de dimineaţă şi în cabinet se reîntronă noaptea cea savantă şi înţeleaptă. Persikov, galben la faţă şi plin de însufleţire, îşi depărtă picioarele, privi spre parchet cu ochii înlăcrimaţi şi spuse:

— Cum aşa? E groaznic!... E groaznic, domnilor, repetă el, adresîndu-se broaştelor rîioase din terariu, dar broaştele dormeau, aşa că nu-i răspunseră.

El tăcu, se apropie de buton, ridică storurile, stinse luminile şi privi din nou la microscop. Faţa îi deveni tensionată şi el îşi apropie sprîncenele galbene ca nişte tufe.

— Aha, aha, mormăi, a dispărut. Înţeleg. În-ţe-leg, silabisi el, privind cu însufleţire nebunească globul stins din tavan – e foarte simplu.

Din nou coborî storurile şi din nou aprinse globul. Îl privi şi rînji.

— O să-l prind, spuse el cu entuziasm şi, plin de importanţă, ridică degetul în sus, o să-l prind. S-ar putea să fie şi de la soare.

Din nou storurile se ridicară; lumina bătea drept în geamuri. Soarele inundase zidurile institutului şi lumina oblic pavelele străzii Herzen. Profesorul privea pe geam şi socotea cam în ce poziţie se va afla soarele ziua. Ba se apropia, ba se îndepărta, mişcîndu-se legănat, apoi, în sfîrşit, se apropie de pervaz.

Acum se apucă de o treabă importantă şi tainică. Acoperi microscopul cu un clopot de sticlă, topi nişte ceară în flacăra albăstruie a arzătorului şi lipi de masă marginile clopotului, iar pe ceară îşi lăsă amprentele degetului mare. Stinse flacăra, ieşi şi încuie cabinetul cu yala.

Coridoarele institutului erau semiluminate. Profesorul ajunse la camera lui Pankrat, în uşa căreia bătu mult timp şi fără succes. Într-un tîrziu, de după uşă se auzi ceva ca un mîrîit de cîine în lanţ, apoi o tuse, un muget, şi apăru Pankrat în izmene vărgate cu şiret la glezne. Ochii lui îl priveau pe profesor cu o expresie tîmpă şi încă mai mormăia de somn.

— Pankrat, spuse profesorul privindu-l peste ochelari, scuze că te-am trezit. Uite ce e, amice, mîine n-ai ce căuta în cabinetul meu. Am lăsat acolo ceva care nu trebuie clintit de la locul lui. Înţeles?

— U-u-u, în-ţe-les, răspunse Pankrat, neînţelegînd nimic, clătinîndu-se şi mormăind.

— Nu, ascultă-mă, trezeşte-te, Pankrat, spuse zoologul şi-l împunse cu degetul în coaste, ceea ce avu ca rezultat apariţia unei umbre de conştiinţă în ochii paznicului. Cabinetul l-am încuiat, continuă Persikov, aşa că nu-i nevoie să faci curat pînă sosesc eu. Ai înţeles?

— Înţeles, horcăi Pankrat.

— Splendid, poţi să te culci.

Pankrat se întoarse, dispăru după uşă şi se prăbuşi instantaneu în pat, iar profesorul începu să se îmbrace în vestibul. El îmbrăcă pardesiul de vară gri şi pălăria moale, apoi, amintindu-şi de ceea ce văzuse la microscop, îşi privi galoşii ca şi cum i-ar fi văzut întîia oară. Apoi, după ce îl încălţă pe cel stîng, vru să-l încalţe şi pe dreptul, tot pe piciorul stîng, dar nu reuşi.

— Ce întîmplare grozavă! Dacă nu m-ar fi chemat la el, spuse savantul, nici măcar nu l-aş fi observat. Ce să fie oare?... Dracu’ ştie!...

Profesorul zîmbi, se încruntă la galoşi, îl scoase pe stîngul şi-l încălţă pe dreptul – Dumnezeule! Nici măcar nu poţi să-ţi dai seama de urmări!...– profesorul lovi cu dispreţ în galoşul stîng care nu voia să îmbrace pantoful drept şi se îndreptă spre ieşire cu un singur galoş în picioare. Aici pierdu batista şi ieşi, închizînd după el uşa masivă. Pe terasă căută mult timp chibriturile, bătîndu-se peste buzunare, le găsi şi ieşi în stradă cu ţigara neaprinsă în gură.

Pînă la catedrală, profesorul nu întîlni pe drum pe nimeni. Acolo profesorul ridică ochii şi privi cupola aurie. Lumina dulce a soarelui mîngîia cupola dintr-o latură.

— Cum de nu l-am observat mai demult! Ce întîmplare! Ptiu, prostule – profesorul îşi privi picioarele încălţate diferit –, hm... ce-i de făcut? Să mă întorc la Pankrat? Nu cred să-l mai pot trezi. Să-l arunc, e păcat de el. O să-l duc în mînă. Scoase galoşul şi porni mai departe cu scîrbă.

De pe strada Precistenka ieşi un automobil vechi cu trei pasageri. Doi dintre ei, chercheliţi, ţineau pe genunchi o femeie fardată strident, îmbrăcată în şalvari de mătase, cum era moda în 1928.

— Hei, nene! – strigă ea cu o voce dogită – al doilea galoş l-ai băut, ai?!

— Se vede treaba că moşulică s-a cinstit bine la „Alkazar“5, urlă beţivanul din stînga, iar celălalt scoase capul pe geam şi strigă:

— Bătrîne, e cumva deschisă crîşma de noapte din strada Volhonka? Mergem într-acolo!

Profesorul îi privi sever pe deasupra ochelarilor, scăpă ţigara din gură şi uită pe loc de existenţa lor. Bulevardul Precistenka începuse să strălucească, iar Cupola Mîntuitorului ardea în lumină. Răsărise soarele.

Capitolul III
Persikov a prins-o

De fapt, iată despre ce era vorba. Cînd profesorul şi-a apropiat ochiul său genial de ocular, a observat că în bucla multicoloră de lumină se desluşea o rază distinctă, de culoare roşu-aprins, care părea că iese, ca să zicem aşa, cam cît un vîrf de ac din ansamblul de culori.

Nenorocirea a constat în faptul că privirea experimentată a virtuozului a fost ţintuită cîteva clipe de această rază. În interiorul ei, profesorul a observat ceea ce era cu mult mai important decît fascicolul de lumină însuşi, de altfel o creaţie întîmplătoare a jocului de oglinzi şi lentile ale microscopului. Datorită faptului că profesorul fusese chemat de asistent, amoebele au zăcut în microscop sub incidenţa acestui fascicol timp de o oră şi jumătate, interval în care s-au petrecut lucruri uimitoare. Pe cînd în exteriorul buclei de culori amoebele zăceau inerte, în interiorul razei de culoare roşie clocotea viaţa. Amoebele cenuşii încercau pe cît posibil să se apropie cît mai mult cu ajutorul pseudopodelor de fascicolul de lumină, unde (în mod miraculos) de-a dreptul înviau. Ele se îngrămădeau şi se luptau pentru un loc sub incidenţa razei. O forţă stranie le trezea aici la viaţă. În minuscula pată de lumină avea loc o înmulţire frenetică a acestor organisme. Răsturnînd toate legile arhicunoscute pe care Persikov le ştia ca pe propriile buzunare, amoebele se înmulţeau cu viteza fulgerului. Ele se divizau şi, în decurs de cîteva secunde, deveneau organisme complet mature, capabile la rîndul lor să se multiplice instantaneu. În interiorul razei, ca şi în interiorul discului, se creă o înghesuială şi apăru inevitabil lupta pentru existenţă. Nou-născuţii se aruncau cu ferocitate unii asupra celorlalţi, se sfîşiau şi se înghiţeau reciproc. În curînd, locul luptei fu presărat cu cadavre. Supravieţuiau doar cei mai buni şi mai puternici. Aceştia din urmă erau însă de-a dreptul înspăimîntători. În primul rînd, depăşeau ca dimensiuni orice amoebă normală şi în al doilea rînd erau foarte agresivi şi deosebit de agitaţi. Mişcările lor erau fulgerătoare, pseudopodele lor erau foarte lungi şi operau cu ele, fără exagerare, ca nişte caracatiţe.

În seara următoare, profesorul, palid şi supt la faţă, nemîncat, surescitîndu-se doar cu ţigările răsucite cu mîna, studia atent noua generaţie de amoebe, iar în a treia zi trecu la studiul fascicolului de lumină.

Gazul ardea încetişor în arzător, din nou pe stradă se auzea agitaţie şi profesorul, otrăvit de a suta ţigară, cu ochii pe jumătate închişi, se lăsă obosit pe spătarul trepiedului.

— Da, acum totul este clar. Le-a înviat raza de lumină. Este un fascicol de lumină nestudiat încă de nimeni. Trebuie stabilit mai întîi dacă provine din lumina solară sau din cea electrică, mormăi ca pentru sine Persikov.

În decursul nopţii următoare totul se lămuri. La trei microscoape, Persikov obţinu trei raze, de la lumina soarelui nu obţinu nici una şi spuse:

— E de presupus că nu se găseşte în spectrul solar... hm, înseamnă că nu poate fi obţinut decît de la lumina electrică. Privi cu drag globul mat din tavan, se însufleţi şi-l chemă în cabinet pe Ivanov. Îi povesti totul şi-i arătă amoebele.

Docentul Ivanov fu uluit, realmente zdrobit: cum de un lucru atît de simplu ca această rază de lumină nu a fost observat mai demult, fir-ar al naibii să fie! Măcar de cineva, oricine, măcar şi de el, Ivanov... e ceva nemaipomenit! Priviţi numai...!

— Ia priviţi, Vladimir Ipatievici! – spunea Ivanov lipind cu groază ochiul de ocular – priviţi ce se petrece aici?! Cresc sub ochii mei... Ia uitaţi-vă...

— Le studiez deja de trei zile, răspunse însufleţit Persikov.

Apoi, între cei doi avu loc o conversaţie, esenţa căreia se reducea la următoarele: docentul Ivanov se angajează să construiască din lentile şi oglinzi un aparat optic în interiorul căruia să se poată obţine raza cu pricina, însă la dimensiuni mai mari şi în afara microscopului. Ivanov speră, este convins că totul este extrem de simplu. El va obţine fascicolul de lumină, iar Vladimir Ipatievici nu are de ce să se îndoiască de rezultat. Aici însă ajunseseră la o problemă delicată.

— Piotr Stepanovici, cînd voi publica lucrarea o să menţionez că realizarea aparatului vă aparţine, interveni Persikov, simţind că trebuie să iasă din impas.

— O, dar aceasta n-are nici o importanţă... Deşi, bineînţeles...

Şi impasul fu depăşit. Din acest moment, raza puse stăpînire şi pe Ivanov. În timp ce Persikov, slăbit şi epuizat, îşi petrecea zilele şi nopţile la microscop, Ivanov trebăluia în cabinetul de fizică plin de lămpi strălucitoare, combinînd lentile şi oglinzi. Îl ajuta şi un mecanic.

La cererea Comisariatului poporului pentru instrucţiunea publică, Persikov primi din Germania trei colete care conţineau oglinzi convexe, concave şi chiar nişte sticle şlefuite concav-convexe. Totul se sfîrşi cînd Ivanov termină construcţia aparatului şi reuşi să obţină în interiorul acestuia raza roşie. Şi pe drept cuvînt o obţinuse cu măiestrie: fascicolul era gros, vreo 4 centimetri diametru, ascuţit şi puternic.

Pe data de 1 iunie aparatul fu instalat în cabinetul lui Persikov, care începu, frenetic, experienţe cu ouă de broască expuse la raza roşie. Experienţele dădură rezultate fantastice. În decurs de 48 de ore din ouă ieşiră sute de mormoloci. Dar aceasta nu reprezenta nimic în comparaţie cu faptul că în decurs de o zi se transformară în broaşte, şi încă în nişte broaşte agresive şi nesăţioase, astfel că jumătate dintre ele fură pe loc halite de cealaltă jumătate. În schimb, cele rămase în viaţă începură de îndată să depună ouă şi peste două zile apăru o nouă generaţie de nenumărate broaşte, fără nici o intervenţie din partea razei roşii. În cabinetul omului de ştiinţă se petrecea ceva de nedescris: mormolocii se împrăştiau prin întreg institutul, prin terariu şi chiar pe podele; prin toate ungherele broaştele orăcăiau zgomotos în cor, ca pe malul bălţii. Pankrat, care şi-aşa se cam ferea de Persikov ca de foc, nutrea acum un singur sentiment faţă de el: groază nebună. Peste o săptămînă, însuşi savantul simţi că înnebuneşte. Institutul se umplu cu miros de eter şi cianură de potasiu, iar Pankrat era cît pe-aci să se otrăvească, fiindcă-şi scosese masca mai devreme decît trebuia. Într-un sfîrşit, generaţia de locuitori ai bălţii fu nimicită, iar cabinetele aerisite.

Persikov îi spuse lui Ivanov:

— Să ştiţi, Piotr Stepanovici, că acţiunea fascicolului asupra deuteroplasmei şi în general asupra celulei-ou este uluitoare.

Ivanov, un gentleman, de altfel, rece şi reţinut, îl întrerupse pe profesor pe un ton neobişnuit:

— Vladimir Ipatievici, de ce vă pierdeţi în detalii, ce deuteroplasmă?!... Să o spunem deschis: aţi descoperit ceva nemaiauzit; făcu un efort şi reuşi să stoarcă din el: profesore Persikov, aţi descoperit raza vieţii!

O nuanţă de culoare abia perceptibilă apăru în obrajii palizi şi neraşi ai lui Persikov.

— Ei, nu, nici chiar aşa, mormăi el.

— Dumneavoastră, continuă Ivanov, vă veţi acoperi de glorie... Simt că ameţesc. Înţelegeţi, Vladimir Ipatievici, continuă el pătimaş, eroii lui Wells6 sînt nişte mofturi în comparaţie cu dumneavoastră... Iar eu care credeam că-s poveşti... Vă amintiţi de Hrana zeilor?

— A, parcă era un roman, răspunse Persikov.

— Da, da... Dumnezeule, dar e foarte cunoscut!

— Am uitat, răspunse Persikov, ştiu că l-am citit, dar am uitat despre ce era vorba.

— Cum adică aţi uitat, priviţi aici – Ivanov ridică de pe masa de sticlă un broscoi de dimensiuni incredibile, cu pîntecul umflat. Chiar după moarte, botul broaştei păstra aceeaşi expresie feroce – este de-a dreptul monstruos!

1 Renumit teatru muzical la acea vreme.

2 Personaj real; Vlas a fost bucătar al familiei contelui Lev Tolstoi. În perioada în care se petrece acţiunea, descendenţii marelui scriitor locuiau, într-adevăr, în zona descrisă de Bulgakov, pe strada Precistenka. Vlas, decedat realmente în acele cumplite vremuri de foamete, este evocat de autor şi în capodopera Inimă de cîine.

3 Referire la A.V. Lunacearski.

4 Construită între 1838 şi 1883, în memoria războiului din 1812 împotriva lui Napoleon, catedrala avea o cupolă centrală gigantică, aurită, care domina oraşul. Întreaga construcţie a fost demolată în anii ’30 şi reconstruită în anii 1995-1996.

5 Berărie în centrul Moscovei.

6 Nuvela a fost scrisă sub impresia produsă asupra autorului de romanele Hrana zeilor, Omul invizibil şi Insula doctorului Moreau de H.G. Wells.