Paul Theroux, The Great Railway Bazaar. By Train through Asia

Copyright © 1975, Paul Theroux

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5198-6

ISBN PDF: 978-973-46-5199-3

ISBN print: 978-973-46-4965‑5

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : c a Magiceye

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PAUL EDWARD THEROUX s-a născut pe 10 aprilie 1941 în Medford, Massachusetts. Este autorul a numeroase cărţi de călătorie şi romane. Şi-a terminat studiile la University of Massachusetts, iar la Syracuse University s-a pregătit pentru a deveni membru al Peace Corps. A predat limba engleză în Malawi, unde a fost implicat într-o lovitură de stat eşuată şi a trebuit să părăsească Peace Corps. S-a întors în Africa pentru a preda la Universitatea Makerere din Kampala, Uganda. Aici l-a întâlnit pe V.S. Naipaul (laureat al Premiului Nobel pentru Literatură în 2001), care i-a devenit mentor. A mai predat la Universitatea din Singapore, unde s-a hotărât să devină scriitor profesionist. Este membru al Royal Society of Literature şi Royal Geographic Society din Marea Britanie. A scris articole pentru Christian Science Monitor, Playboy, Esquire şi Atlantic Monthly şi câteva romane de succes, câştigând numeroase premii. Dintre volumele publicate, menţionăm: The Old Patagonian Express (1979), The Kingdom by the Sea (1983), Sailing Through China (1983), The Imperial Way: By Rail from Peshawar to Chittagong (1985), Riding the Iron Rooster (1988), To the Ends of the Earth (1990), The Happy Isles of Oceania (1992), The Pillars of Hercules (1995), Sir Vidia’s Shadow (1998), Fresh Air Fiend (2000), Dark Star Safari (2002), Ghost Train to the Eastern Star (2008), The Tao of Travel (2011), The Last Train to Zona Verde (2013). În prezent locuieşte, împreună cu soţia sa Sheila, în Hawaii şi Cape Cod.

„Legiunii celor pierduţi, cohortei damnaţilor,

Fraţilor mei din străinătăţurile pline de suferinţă…”

Şi fraţilor mei şi surorilor mele, Eugene, Alexander,
Ann-Marie, Mary, Joseph şi Peter, cu dragoste

„Urechea ei tocmai prinsese în depărtare zgomotul trenului. Privi nerăbdătoare şi în câteva clipe îl văzu cum se apropie. Pieptul negru al locomotivei despica drumul – mai aproape, din ce în ce mai aproape; forţa şi viteza ei trezeau spaimă. Rafala îi orbi; o salvă de aburi sclipi în lumina soarelui şi se sparse de pod. Cei doi se repeziră spre celălalt parapet, dar trenul ieşise de sub pod şi fusese înghiţit la o cotitură scurtă. Deasupra şinelor, ramurile înfrunzite ce ajungeau până aci se clătinau violent în frământarea iscată prin aer. Jasper râse:

— Acum zece ani aş fi spus că e teribil. Simt că-mi dă aripi. Ard de nerăbdare să mă-ntorc şi să mă avânt în luptă.”

George Gissing, Noua stradă Grub¹

„...ţiiiiiiudrong un tren undeva şuieră ce putere mai au locomotivele astea în ele ca nişte uriaşi mari de tot şi apa şiroind peste tot şi din ele ca la sfârşitul cântecului şi iiiiubirea săracii de ei trebuie să stea toată noaptea departe de neveste şi de familie în locomotivele astea unde te prăjeşti de viu...”

James Joyce, Ulise²

„...prima condiţie pentru o gândire corectă este o senzaţie corectă – prima condiţie pentru a înţelege o ţară necunoscută este să o adulmeci...”

T.S. Eliot, „Rudyard Kipling”

1. Traducere de Bianca Zamfirescu, Editura Minerva, Bucureşti, 1978.

2. Vol. 2, traducere de Mircea Ivănescu, Editura Univers, Bucureşti, 1984.

1

Trenul de 15.30 – Londra-Paris

Încă din copilărie, când locuiam la o azvârlitură de băţ de Boston şi de Maine, rar mi s-a întâmplat să aud cum trece un tren fără să-mi doresc să urc în el. Şuieratul acela al locomotivei sună ca un descântec: trenurile seamănă cu nişte bazaruri irezistibile, care şerpuiesc fără hurducături, indiferent de relieful pe care îl traversează; şi, cu cât viteza creşte, cu atât mai binedispus devii. Iar băutura nu ţi se varsă niciodată. Trenul poate să-ţi redea încrederea în momente de spaimă – cu totul altă poveste decât neliniştea pe care ţi-o induce avionul, de te ia cu sudori când te gândeşti la catastrofe, sau decât greaţa provocată de mirosul de benzină din autobuzele de cursă lungă ori decât paralizia de care suferă pasagerul dintr-un automobil. Dacă trenul este destul de mare şi de confortabil, nici măcar nu-ţi trebuie neapărat o destinaţie; îţi e destul să ai un loc la fereastra compartimentului şi poţi să devii unul dintre acei călători care sunt în perpetuă mişcare, călare pe şine, fără să ajungă şi fără să simtă că ar trebui să ajungă vreodată undeva – la fel ca tipul acela norocos care practic locuieşte pe Căile Ferate Italiene, pentru că a ieşit la pensie de la ei şi are permis gratuit de călătorie. E mai bine să mergi cu clasa întâi decât să ajungi undeva sau, aşa cum l-a parafrazat odată scriitorul englez Michael Frayn¹ pe McLuhan²: „călătoria este scopul”. Eu, unul, am ales Asia – şi, când mi-am amintit că se află la celălalt capăt al lumii, m-am bucurat şi mai mult.

Asia a ajuns repede să se perinde prin dreptul geamului şi eu m-am lăsat purtat de aceste trenuri expres către est, minunându-mă la fel de tare de bazarul dinăuntrul trenului ca şi de cele pe lângă care trecem şuierând. Orice e posibil în tren: o masă pe cinste, un chiolhan, o vizită din partea unor jucători de cărţi, o intrigă amoroasă, un somn bun şi monologuri rostite de nişte străini, ca într-o nuvelă rusească. Aveam în intenţie să urc în toate trenurile care mi-ar fi pufăit pe dinainte, din gara londoneză Victoria până în gara Tokyo Central; să o iau pe ramificaţia către Simla³, pe linia secundară care traversează trecătoarea Khyber⁴ şi pe linia directă care leagă Căile Ferate Indiene de cele din Ceylon; să iau expresul de Mandalay, Săgeata Aurie din Malaysia, trenurile locale din Vietnam şi acele trenuri cu nume fermecate: Orient Express, Steaua Nordului, Transsiberianul.

Căutam trenuri; am dat peste călători.

*

Primul dintre ei a fost Duffill. Îmi amintesc de el pentru că numele lui a devenit mai târziu un verb – mai întâi folosit de Molesworth, pe urmă şi de mine. Duffill era înaintea mea la coada din dreptul punctului de acces pentru peronul 7 din gara Victoria, destinat „Plecărilor către Europa”. Era bătrân şi hainele îi erau prea largi şi m-am gândit că poate plecase în grabă şi nu le luase pe cele potrivite sau poate că tocmai ieşise din spital. Păşea călcând pe manşetele ferfeniţă ale pantalonilor şi avea cu el tot felul de pachete cu forme ciudate, ambalate în hârtie şi legate cu sfoară – genul de bagaje pe care le-ar avea mai degrabă un terorist neglijent şi foarte ocupat să pună bombe, şi nu un brav călător. Etichetele fluturau, stârnite de curentul care se făcea pe linie, şi pe fiecare erau scrise numele omului, R. Duffill, şi adresa – Hotel Splendid Palas, Istanbul. Aveam să călătorim împreună. O văduvă plină de umor şi drapată cu un voal sobru ar fi fost mai bine-venită, iar dacă în geantă ar fi avut gin şi ceva moştenire, cu atât mai bine. Dar nu era nici o văduvă; erau doar nişte turişti cu rucsacul în spate, persoane care reveneau pe continent cu sacoşe de la Harrods, comis-voiajori, tinere franţuzoaice însoţite de iubiţii lor bosumflaţi şi cupluri de englezi cu părul cărunt care, cu braţele pline de romane, păreau să urce în tren pregătiţi să comită adultere literare costisitoare. Nici unul nu va ajunge mai departe de Ljubljana. Duffill mergea la Istanbul – mă întrebam care era scuza lui. Eu însumi eram un fugar. Încă nu-mi făcusem publice intenţiile; nu aveam o slujbă – nu era nimeni care să mă vadă cum devin tăcut, îmi sărut nevasta şi urc de unul singur în trenul de 15.30.

Trenul se zgâlţâia prin Clapham. Hotărâsem că o călătorie înseamnă în egală măsură o fugă şi o urmărire, dar, până să trecem de suburbiile din sudul Londrei, cu locuinţele de cărămidă, depozitele de cărbuni şi curţile înguste din spatele caselor, şi să ajungem la terenurile de sport ale Colegiului Dulwich⁵ – unde nişte copii cu cravate la gât făceau exerciţii fără prea mare tragere de inimă –, eu eram deja în armonie cu mişcarea trenului şi uitasem titlurile de ziare pe care le citisem de dimineaţă: „Micuţa Kristen: o femeie va fi acuzată şi se preconizează eliberarea fetei de 9 ani incriminate pentru atac prin înjunghiere” – nici unul nu zicea „dispariţia unui scriitor”, şi cu atât mai bine. Apoi, trecând de un şir de case duplex, am intrat într-un tunel şi, după ce am mers un minut în întuneric absolut, am fost aruncaţi într-un peisaj minunat, complet nou, cu pajişti întinse, unde păşteau vaci şi nişte fermieri îmbrăcaţi în haine albastre întorceau fânul. Ieşiserăm la suprafaţă din Londra, un oraş cenuşiu şi umed, care zăcea parcă în subteran. La Sevenoaks a mai fost un tunel, apoi încă o imagine pastorală, câmpuri cu cai ce loveau cu copitele de pământ, câteva oi îngenuncheate, ciori cocoţate pe o uscătorie de hamei şi – zărit în grabă pe unul dintre geamurile trenului – un crâmpei dintr-o aşezare cu case din prefabricate. Pe celălalt geam, o fermă iacobină şi alte vite. Aceasta e Anglia, suburbiile se suprapun cu fermele. La câteva treceri la nivel, drumurile de ţară erau ticsite de maşini care aşteptau la barieră, înşirate pe vreo sută de metri. Pasagerii trenului exultau vindicativ văzând traficul aglomerat şi păreau să şoptească: „Aşa, staţi pe loc, nenorociţilor!”.

Cerul părea bătrân. Nişte băieţi de şcoală în jachete bleumarin, cu şosetele căzute, bâte de crichet şi ghiozdane, rânjeau răutăcios pe peronul gării Tonbridge. Am trecut în goană pe lângă ei şi le-am şters rânjetul de pe faţă. Nu am oprit deloc, nici măcar în gările mai mari. Le-am contemplat doar, de la geamul vagonului-restaurant, cu o cutie de ceai care era mai mult apă chioară, în timp ce domnul Duffill, ghemuit ca şi mine, stătea cu ochii pe pachetele lui şi amesteca în ceai cu o spatulă medicală. Am trecut de câmpurile cu hamei care în septembrie dau ţinutului Kent un aer mediteraneean; am trecut pe lângă o şatră de ţigani, cu 14 rulote obosite, fiecare cu propria grămadă de gunoi neperisabil, chiar lângă uşă; pe lângă o fermă şi, la vreo zece metri mai încolo, pe lângă un ansamblu de locuinţe cu o mulţime de haine interesante întinse la uscat: pantaloni bufanţi trei sferturi, izmene, sutiene negre cu găici şi multe bonete şi şosete, toate elaborând un mesaj complicat, aidoma unor steaguri de semnalizare arborate pe acel convoi la ananghie format din casele respective.

Faptul că nu a oprit îi dădea trenului englezesc aerul că avea un scop important pentru care se grăbea. Goneam spre coastă, ca să traversăm Canalul Mânecii. Dar dramatismul era unul fals. Duffill, aşezat la masa care se legăna uşor, a mai comandat o ceaşcă de ceai. Depourile negre de la Ashford au prins contur şi apoi au dispărut imediat, parcă rostogolindu-se, şi am trecut peste pajiştile deluroase ale mlaştinii Romney, îndreptându-ne către Folkerstone. Deja lăsasem Anglia în urmă. La fel şi ceilalţi călători. M-am întors în compartiment la timp ca să îi aud pe italieni vorbind tare, încurajaţi poate de faptul că eram la marginea Angliei. Nişte nigerieni, care până atunci nu fuseseră decât un cvartet de capete acoperite ce se legănau în sus şi-n jos – două pălării Homburg⁶, un turban şi o perucă în formă de stup de albine –, acum deveniseră foarte vorbăreţi, discutând în limba yoruba, parcă silabisind fiecare cuvânt pe care îl foloseau şi plescăind din buze când încheiau o silabă. Fiecare călător a început să vorbească pe limba lui, lăsându-i pe englezi să bombăne şi să-şi dea ochii peste cap.

— A, uite, a zis o femeie, despăturind o batistă în poală.

— Ce curat şi ordonat, a comentat bărbatul aşezat la geam.

— Flori proaspete.

Femeia şi-a înfăşurat delicat nasul cu batista şi a suflat întâi pe o nară, apoi pe cealaltă.

Bărbatul a zis:

— Comisia Cimitirelor de Război are grijă de ele.

— Fac o treabă minunată.

O siluetă firavă care căra nişte pachete din hârtie legate cu sfoară a trecut pe coridor şi coatele i s-au lovit de geamul compartimentului. Duffill.

Doamna din Nigeria s-a aplecat spre geam şi a citit tăbliţa cu numele gării: „Fochistuun”. Pronunţia ei greşită părea sarcastică şi avea aerul superior al lui lady Glencora⁷ a lui Trollope („nimic nu-şi dorea mai tare decât să vadă Folkestone”).

Plumburiu şi încărcat de burniţă, vântul ridicat dinspre port îmi bătea în faţă. Mă uitam pieziş din pricina răcelii cu care mă căptuşisem când Londra fusese lovită de primele zile reci ale lui septembrie, stârnindu-mi viziuni cu palmieri şi căldura rozalie a Ceylonului. Răceala îmi făcuse plecarea mai uşoară; era ca un tratament: „Ai încercat să iei o aspirină?”. „Nu, cred că o să plec în India.” Mi-am dus bagajele la feribot şi m-am îndreptat către bar. Acolo stăteau doi bărbaţi în vârstă. Unul bătea cu un florin în tejghea, încercând să-i atragă barmanului atenţia.

— Reggie s-a împuţinat îngrozitor, a zis primul bărbat.

— Ţi se pare? a întrebat celălalt.

— Mă tem că da. Grozav de slab. Nici hainele nu-i mai vin ca lumea.

— N-a fost niciodată un tip prea solid.

— Ştiu. Dar tu l-ai văzut?

— Nu. Godfrey zice că a fost bolnav.

— Foarte bolnav, după părerea mea.

— Îmbătrâneşte, săracu’.

— Şi se împuţinează îngrozitor.

A apărut şi Duffill. Poate că despre el vorbeau. Dar nu – cei doi bărbaţi în vârstă nu l-au băgat în seamă. Duffill avea neliniştea cuiva care şi-a lăsat bagajele în altă parte, aceeaşi cu cea a unui om care se crede urmărit. Hainele foarte largi îl făceau să pară plăpând. Paltonul din gabardină de culoarea şoarecelui, plin de cute, îi stătea pleoştit pe umeri şi curgea pe el. Mânecile prea lungi îi ajungeau până la vârful degetelor, ca şi pantalonii, care măturau pământul cu manşetele. Omul mirosea a coajă de pâine. Pe cap avea în continuare basca de tweed şi, la fel ca mine, se lupta cu o răceală. Încălţările lui erau interesante, genul acela de bocanci pentru toate anotimpurile, purtaţi de oameni la ţară. Deşi nu reuşeam să-mi dau seama după accent de unde e – l-am auzit când i-a cerut barmanului cidru –, mai avea ceva provincial, un fel de modestie încăpăţânată a hainelor, îmbrăcate pentru utilitatea lor şi care pe un londonez ar fi părut jerpelite. Putea să-ţi spună de unde şi-a cumpărat basca şi paltonul şi cât a dat pe ele şi de când îl ţineau bocancii. Câteva minute mai târziu, am trecut pe lângă el într-un colţ al barului şi am văzut că desfăcuse unul dintre pachete. Dinainte-i stăteau înşirate un cuţit, o bucată de baghetă franţuzească, un tub cu muştar şi rondele dintr-un salam roşiatic. Adâncit în gânduri, mesteca agale din sandvici.

Gara Calais era cufundată în întuneric, dar Paris Express-ul era puternic luminat. M-am liniştit. Lady Glencora i-a spus prietenei sale:

— Alice, putem ajunge la kurzi fără să ne mai îmbarcăm pe pachebot. După părerea mea, acesta este marele avantaj al continentului.

Păi, atunci să închinăm în cinstea Parisului, a Orient Express-ului şi a kurzilor. Am urcat în tren şi, pentru că am găsit compartimentul meu plin până la refuz, m-am dus la vagonul-restaurant, să beau ceva. Un chelner m-a condus la o masă, unde un bărbat şi o femeie rupeau nişte chifle, fără să le mănânce. Am încercat să comand vin. Chelnerii, care se agitau încoace şi încolo cu tăvi în mâini, ignorau faţa mea rugătoare. Trenul s-a pus în mişcare; m-am uitat pe geam şi, când mi-am întors privirea spre masă, am văzut că mi se adusese o bucată de peşte ars. Cuplul care rupea chifle mi-a explicat că trebuie să-i cer somelierului. M-am uitat după el, mi s-a adus felul al doilea, apoi l-am văzut şi am comandat şi vinul.

— Angus zicea în Times că el chiar s-a documentat, a zis bărbatul. Pur şi simplu nu are nici o noimă.

— Presupun că Angus trebuie să se documenteze, i-a răspuns femeia.

— Angus Wilson⁸? am întrebat eu.

Bărbatul şi femeia s-au întors către mine. Ea a zâmbit, dar tipul mi-a aruncat o privire destul de neprietenoasă.

— Graham Greene nu ar fi avut nevoie de vreo documentare, a zis el.

— De ce nu? am întrebat.

Bărbatul a oftat şi a spus:

— Pentru că ar fi ştiut deja.

— Aş vrea să pot fi de acord cu dumneavoastră, am spus. Dar când am citit Ca prin farmec mi-am spus: „Hei, uite un agronom adevărat!”. Pe urmă am citit Consulul onorific şi doctorul acela de treizeci de ani mi s-a părut că seamănă teribil de mult cu un romancier de şaptezeci. Şi ţineţi cont că eu îl consider un roman bun. Cred că ar trebui să-l citiţi şi dumneavoastră. Vin?

— Nu, mulţumesc, a răspuns femeia.

— Graham mi-a trimis un exemplar, i-a zis tipul femeii. Cu afecţiune, Graham. Aşa sună dedicaţia. Îl am în geantă.

— E foarte drăguţ, a comentat femeia. Întotdeauna mă bucur să-l văd pe Graham.

A urmat o tăcere îndelungată. Vagonul-restaurant hurducăia olivierele şi sticluţele cu sos. Ni s-a adus desertul, alături de cafea. Mi-am terminat vinul din sticla de jumătate şi eram nerăbdător să mai cer una, dar chelnerii erau din nou ocupaţi, împingeau pe lângă mese cărucioarele pe care adunau vesela murdară.

— Ador trenurile, a spus femeia. Ştiaţi că vagonul următor va fi cuplat la Orient Express?

— Da, am răspuns eu. De fapt…

— E absurd, a exclamat tipul, fixând cu privirile peticul de hârtie scris cu creionul pe care i-l înmânase chelnerul.

A pus banii pe farfurioară şi a condus-o pe femeie afară din vagon, fără să-mi mai arunce măcar o privire.

Masa mea a costat patruzeci şi cinci de franci, vreo zece dolari, după estimarea mea. Am fost şocat, dar am avut mica mea răzbunare. Întors în compartiment, mi-am dat seama că îmi uitasem ziarul pe masa din vagonul-restaurant. M-am întors după el, dar când să-l apuc, chelnerul m-a întrebat:

— Qu’est-ce que vous faîtes?⁹

— E ziarul meu, m-am răţoit eu.

— C’est votre place, cela?¹⁰

— Desigur.

— Eh bien alors, qu’est-ce que vous avez mangé?¹¹

Părea să se bucure de subtilitatea interogatoriului la care mă supunea.

— Peşte ars, i-am răspuns. O porţie minusculă de friptură de vită. Courgettes¹², arşi şi plini de apă, cartofi reci, pâine veche şi pentru toate astea am plătit patruzeci şi cinci, repet, patruzeci şi cinci…

M-a lăsat să-mi iau ziarul.

La Gare du Nord, vagonul meu a fost ataşat la o altă locomotivă. Eu şi Duffill am privit de pe peron această operaţiune şi pe urmă am urcat la loc. Lui i-a luat ceva timp până a reuşit să urce în tren şi a rămas gâfâind pe platformă, obosit de efort. Respirând greu, nu s-a mai mişcat de acolo nici când trenul a ieşit din gară, începând drumul de douăzeci de minute până la Gare de Lyon, unde făceam joncţiunea cu restul trenului Direct Orient Express. Trecuse de ora unsprezece şi cele mai multe dintre ferestrele blocurilor de apartamente erau deja cufundate în întuneric. Dar prin una dintre ele, intens luminată, se vedea o petrecere pe terminate, ca un tablou de interior citadin, iluminat şi agăţat în galeria întunecată a acoperişurilor şi balcoanelor. Trenul a trecut mai departe, imprimându-mi pe retină fereastra aceea: doi bărbaţi şi două femei în jurul mesei pe care se aflau trei sticle de vin, resturile unei cine îmbelşugate, ceşti de cafea, un coş cu fructe răscolit. Toată recuzita şi bărbaţii doar în cămaşă trădau o intimitate cordială, comedia nostalgică a unei întâlniri între prieteni. Jean şi Marie au fost plecaţi. Jean zâmbea, gata să se prostească, şi făcuse o afurisită de strâmbătură franţuzească. Îşi flutura mâna ca pe un evantai şi zicea:

— S-a urcat pe masă ca o nebună şi a început să mi-l fâlfâie pe dinainte, uite aşa. Incredibil! I-am spus lui Marie: „Familia Picard n-o să ne creadă în veci!”. Ăsta e adevărul. Şi pe urmă ea…

Trenul şi-a urmat încet traseul în jurul Parisului, unduindu-se printre clădirile întunecate şi scrâşnind ţiiiiiiudrong în urechile femeilor adormite. Gare de Lyon era animată, avea acea strălucire de miez de noapte, cu lumini sclipitoare şi locomotive fumegând, iar peste şinele lucitoare, prelata striată a unui tren, care îl făcea să semene cu o omidă, gata să pornească şi să-şi facă o cărare ronţăind prin Franţa. Pe peron, pasagerii sosiţi căscau, târşâindu-şi picioarele de oboseală. Hamalii stăteau sprijiniţi de cărucioarele pentru bagaje şi se uitau la lumea care se lupta cu valizele. Vagonul nostru s-a întâlnit cu şi a fost cuplat la celelalte vagoane ale Direct Orient Express-ului; bufnitura a făcut ca uşile compartimentului să gliseze, deschizându-se, iar pe mine m-a azvârlit în poala doamnei de vizavi, care s-a trezit din somn, surprinsă.

1. Michael Frayn (n. 1933) – dramaturg şi romancier englez de succes.

2. Herbert Marshall McLuhan (1911-1980) – intelectual canadian, filosof al teoriei comunicării, considerat părintele cercetărilor din domeniul mass- media.

3. Simla – oraş din statul Himachal Pradesh, în nordul Indiei, fostă capitală de vară în perioada Imperiului Britanic.

4. Khyber – defileu lung de 58 de kilometri care face legătura între Afganistan şi Pakistan, legând oraşele Peshawar, Jalalabad şi Kabul.

5. Dulwich College – veche instituţie de învăţământ (înfiinţată în 1619) din sud-estul Londrei.

6. Pălărie din fetru cu o adâncitură pe calotă şi boruri tari, tivite cu panglică.

7. Personaj principal al unei serii de romane din perioada victoriană (cunoscute la noi după ecranizarea sub titlul Familia Palliser) semnate de scriitorul britanic Anthony Trollope (1815-1882).

8. Sir Wilson Angus Frank Johnstone (1913-1991) – scriitor britanic, autor de romane, nuvele şi eseuri.

9. „Ce faceţi?” (în lb. fr. în orig.).

10. „Este locul dumneavoastră?” (în lb. fr. în orig.).

11. „Dacă-i aşa, atunci ce aţi mâncat?” (în lb. fr. în orig.).

12. „Dovlecei” (în lb. fr. în orig.).

2

Direct Orient Express

Duffill îşi pusese o pereche de ochelari cu rame din sârmă, lipiţi cu atâta bandă adezivă pe lentile, încât n-ar mai fi fost în stare să vadă nici Moscheea Albastră. Şi-a adunat pachetele şi, cu un geamăt, a scos o valiză legată cu curele din piele şi pânză, ca garanţie suplimentară că nu se va deschide de la sine. Câteva vagoane mai încolo ne-am întâlnit din nou, când citeam tăbliţa de pe vagonul de dormit: „Direct Orient” şi itinerarul Său: „Paris-Lausanne-Milano- Trieste-Zagreb-Belgrad-Sofia-Istanbul”. Am rămas amândoi acolo, holbându-ne la tăbliţă; Duffill îşi rotea ochelarii ca pe un binoclu. Într-un final a zis:

— Am mai călătorit cu trenul ăsta în 1929.

Vorbele lui păreau să aştepte o replică, dar până să-mi vină mie una („Dacă e să ne luăm după starea în care se află, probabil că a fost chiar trenul în care călătorim acum!”), Duffill îşi adunase pachetele şi valiza prinsă în curele şi o luase de-a lungul peronului. În 1929 era un tren grozav şi e de la sine înţeles că Orient Express este cel mai renumit tren din lume. Ca şi Transsiberianul, trenul leagă Europa de Asia, ceea ce explică, parţial, romantismul lui. Pe de altă parte, a fost consacrat de literatură: neastâmpărata lady Chatterley a călătorit cu el; la fel şi Hercule Poirot şi James Bond; Graham Greene i-a trimis cu el pe unii dintre cei care îi dădeau târcoale şi se lăsau greu de convins, chiar înainte de a călători el însuşi cu acest tren („Cum n-am putut să iau trenul spre Istanbul, cel mai bun lucru pe care am putut să-l fac a fost să cumpăr un disc cu Pacific 231¹ a lui Honegger”, scria Greene în introducerea la Stamboul Train). Sursa ficţională a romantismului trenului a fost Madona din tren (1925) de Maurice Dekobra². Eroina lui Dekobra, lady Diana („genul de femeie care i-ar fi adus lacrimi în ochi lui John Ruskin³”), era complet topită după Orient Express: „Am bilet pentru Constantinopol. Dar s-ar putea să mă dau jos la Viena sau la Budapesta. Asta depinde doar de soartă sau de culoarea ochilor vecinului meu de compartiment”. Până la urmă am încetat să mă mai întreb de ce atât de mulţi autori au folosit trenul acesta drept cadru pentru intrigi criminale, pentru că în foarte multe privinţe Orient Express-ul este cu adevărat criminal.

Compartimentul meu era unul înghesuit, cu două cuşete şi o scară incomodă. Mi-am aruncat valiza înăuntru şi după aceea n-a mai rămas loc şi pentru mine. Conductorul mi-a arătat cum să-mi îndes valiza sub cuşeta de jos. A ezitat, sperând că va primi un bacşiş.

— Mai e cineva aici?

Nu-mi trecuse prin minte că aş putea avea parte de companie; vanitatea călătorului de cursă lungă este convingerea că merge atât de departe, încât va fi singur – nu-şi poate imagina că mai există vreo persoană care să fi avut aceeaşi idee nemaipomenită.

Conductorul a ridicat din umeri, poate că da, poate că nu. Răspunsul lui vag m-a făcut să nu-i dau nici un ban. Am ieşit să fac câţiva paşi pe culoar: mai era un cuplu de japonezi într-o cuşetă dublă – a fost prima şi ultima dată când i-am văzut; lângă ei, o pereche de americani în vârstă; o mamă franţuzoaică grasă, care îi insufla fiicei sale neîncredere; o tânără belgiană de dimensiuni extraordinare – mai bine de un metru optzeci înălţime, cu pantofi imenşi –, care călătorea împreună cu o franţuzoaică şic; şi (uşa tocmai se închidea) fie o călugăriţă, fie un satanist durduliu. La capătul celălalt al vagonului, un bărbat îmbrăcat într-o bluză pe gât, cu beretă de marinar şi monoclu, aşeza pe pervaz nişte sticle: trei sticle de vin, apă Perrier, o sticlă pătrăţoasă de gin – era clar că mergea destul de departe.

Duffill stătea în dreptul compartimentului meu. Abia mai sufla; avusese probleme să găsească vagonul, a zis, pentru că vorbea destul de prost franţuzeşte. A inspirat adânc, şi-a scos paltonul de gabardină şi l-a agăţat, împreună cu basca, în cuierul de lângă al meu.

— Eu stau aici, sus, a zis, bătând cu palma pe patul de sus.

Era un bărbat puţin la trup, dar am realizat că, de îndată ce a intrat, a umplut compartimentul.

— Până unde mergeţi? l-am întrebat îndrăzneţ, şi chiar dacă ştiam ce-mi va răspunde, când am auzit, m-am strâns de frică.

Îmi pusesem în gând să-l studiez oarecum de la distanţă; mizam pe faptul că voi avea compartimentul numai pentru mine. Veştile nu erau îmbucurătoare. A observat că nu mi-a picat bine.

— N-o să vă incomodez, a zis.

Pachetele lui zăceau pe jos.

— Trebuie doar să le găsesc ăstora un loc.

— Vă las să rezolvaţi, i-am spus.

Ceilalţi călători erau pe coridor, aşteptând plecarea trenului. Americanii au tot frecat geamul, până când şi-au dat seama că era murdar pe dinafară; bărbatul cu monoclu se zgâia şi bea; franţuzoaica tocmai spunea „…Elveţia”.

— Istanbul, a spus belgianca. Pentru prima dată.

Avea o faţă lătăreaţă, pe care perechea de ochelari mari nu făcea decât să o complice şi mai tare, şi era cu un cap mai înaltă decât mine.

— Eu sunt în Istanbul doi ani mai înainte, a zis franţuzoaica, icnind, aşa cum fac francezii înainte de a reveni la limba lor maternă.

— Cum e? a întrebat belgianca.

A aşteptat răspunsul. Şi eu l-am aşteptat. Apoi i-a sărit în ajutor:

— Foarte frumos?

Franţuzoaica a zâmbit fiecăruia dintre noi. A clătinat din cap şi a zis:

— Très sale⁴.

— Dar drăguţ? Vechi? Biserici?

Fata din Belgia se străduia din răsputeri.

— Sale.

De ce zâmbea?

— Eu merg la Izmir, Cappadocia şi…

Franţuzoaica a chicotit şi a spus.

— Sale, sale, sale.

Apoi a intrat în compartiment. Belgianca s-a strâmbat şi mi-a făcut cu ochiul.

Trenul s-a pus în mişcare şi, în capătul vagonului, bărbatul cu beretă de marinar se fixase bine în cadrul uşii, bea şi urmărea cum plecăm. După câteva minute restul pasagerilor au intrat şi ei în compartimentele lor – dintr-al meu se auzea cum pachetele ambalate în hârtie erau lovite şi îndesate prin colţuri. Pe coridor nu mai rămăseserăm decât băutorul, căruia începeam să-i spun în gând Căpitanul, şi cu mine. S-a uitat înspre mine şi a zis:

— Istanbul?

— Da.

— Ia şi bea.

— Am băut toată ziua, am spus. Ai nişte apă minerală?

— Am, a zis. Dar o păstrez pentru dantură. Nu mă ating niciodată de apa din trenuri. Bea ceva ca lumea. Haide. Ce vrei?

— Ar merge o bere.

— Nu beau niciodată bere. Ia din ăsta.

Mi-a arătat paharul lui şi apoi s-a dus la raftul improvizat şi mi-a turnat ceva, zicând:

— E un Chablis bunicel, nu e deloc calcaros… ştii, alea pe care le exportă sunt adeseori aşa.

Am ciocnit. Trenul prinsese deja viteză.

— Pentru Istanbul.

— Pentru Istanbul! Corect.

Îl chema Molesworth, însă şi-a rostit numele atât de distinct, încât atunci când l-am auzit prima dată m-am gândit că are două nume. Era ceva milităros în postura şi în replicile lui rapide, dar în acelaşi timp putea să fie stilul unui actor. Avea vârsta neplăcută de aproape şaizeci de ani şi nu-mi era greu să mi-l imaginez punând la punct un ofiţer tânăr la club – fie la Aldershot⁵, fie în actul trei al unei piese de Rattigan⁶. Micul disc de sticlă pe care îl purta pe un lanţ la gât – acum am văzut – nu era un monoclu, ci mai degrabă o lupă. Se folosise de ea ca să găsească sticla de Chablis.

— Sunt impresar de actori, a zis el. Am propria firmă, la Londra. E destul de mică, dar ne merge bine. Avem întotdeauna mai mult de lucru decât putem duce.

— Vreun actor pe care s-ar putea să-l cunosc şi eu?

Mi-a pomenit câţiva actori faimoşi.

— Eu mă gândeam că s-ar putea să fii în armată.

— Serios?

Mi-a povestit că a fost în armata indiană – Pune, Shimla, Madras – şi că acolo a fost însărcinat cu chestiuni de natură teatrală, pentru că organiza spectacole pentru trupe. Aranjase turneul lui Noël Coward⁷ în India din 1946. Iubise armata şi mi-a spus că mulţi indieni sunt aşa bine educaţi, că i-ai putea considera fără îndoială egalii tăi – cu adevărat, dacă discutai cu ei, abia dacă ţi-ai fi dat seama că vorbeşti cu indieni.

— Am cunoscut un ofiţer britanic, i-am spus eu, care era la Shimla prin anii 1940. Eu l-am întâlnit în Kenya. Porecla lui era Iepuraş.

Molesworth s-a gândit puţin şi pe urmă a zis:

— Păi, am cunoscut mai mulţi Iepuraşi.

Am vorbit despre trenurile din India. Molesworth a spus că erau magnifice.

— Au duşuri şi întotdeauna e câte un omuleţ care îţi aduce tot ce-ţi trebuie. La vremea mesei, telegrafiază din timp în gara următoare şi comandă coşuri cu mâncare. Mamă, ce-o să-ţi mai placă.

Duffill a scos capul pe uşă şi a zis:

— Eu cred că am să mă culc.

— E tipul de la tine, nu? a întrebat Molesworth, cercetând vagonul din priviri. Trenul ăsta nu mai e ce-a fost odată. Păcat. Era unul dintre cele mai bune, un train de luxe – mergeau cu el familiile regale. Acum, nu sunt sigur, dar cred că nici vagon-restaurant nu avem şi, dacă e adevărat, o să fie mare plictiseală. Ai de-ale gurii?

I-am zis că nu, deşi mi se recomandase să-mi iau cu mine.

— Era un sfat bun, a zis Molesworth. Nici eu nu am, dar eu nu mănânc prea mult. Îmi place să mă gândesc la mâncare, dar prefer să beau. Cum ţi se pare Chablisul? Mai vrei?

Şi-a pus lentila, a descoperit sticla şi mi-a turnat, zicând:

— Vinurile astea franţuzeşti sunt cum nu se poate mai bune.

O jumătate de oră mai târziu am intrat în compartiment. Toate luminile erau aprinse şi Duffill dormea pe patul lui de sus; s-a întors cu faţa în sus şi lumina de deasupra capului îi dădea un aspect cadaveric, cenuşiu; avea pijamaua încheiată până la gât. Chipul avea o expresie agonizantă; trăsăturile îi erau încremenite şi capul i se legăna odată cu trenul. Am stins luminile şi m-am strecurat în cuşeta mea. La început însă nu am reuşit să adorm, răceala şi tot ce băusem – oboseala însăşi – m-au ţinut treaz. Apoi altceva m-a impacientat: un cerc strălucitor, cadranul luminos al ceasului lui Duffill, pentru că braţul omului alunecase în jos, peste marginea patului, şi se bălăngănea încolo şi-ncoace, după cum se legăna trenul, plimbând acel cerc verzui şi luminos prin faţa mea, ca un pendul.

Apoi cadranul a dispărut. L-am auzit pe Duffill coborând pe scară, gemând la fiecare treaptă. Cadranul s-a mutat lângă chiuvetă şi apoi s-a aprins lumina. M-am rostogolit cu faţa la perete şi am auzit clămpănitul pe care l-a făcut Duffill când a scos oala de noapte din dulapul de sub chiuvetă; am aşteptat şi după un timp a început să se audă un tril gâlgâit care îşi schimba tonalitatea pe măsură ce oala se umplea. S-a mai auzit un pleoscăit, ca un oftat, apoi lumina s-a stins şi scara a scârţâit. Duffill a mai gemut o ultimă oară şi am adormit.

*

De dimineaţă Duffill nu mai era. Am rămas întins şi am încercat să ridic jaluzeaua de la fereastră cu piciorul; încă vreo câţiva centimetri şi am reuşit, s-a strâns pe ruloul ei şi a dezvăluit un peisaj montan însorit, Alpii scăldaţi în lumină se perindau prin dreptul ferestrei. În această primă dimineaţă în tren, era pentru prima dată, după zile bune, când vedeam soarele şi cred că acum este momentul să spun că el a continuat să strălucească şi în următoarele două luni. Tot drumul până în sudul Indiei am călătorit sub un cer senin şi abia acolo, două luni mai târziu, am mai avut parte de ploaie, musonul târziu din Madras.

La Vevey m-am gândit la Daisy şi m-am refăcut cu o cupă de salată de fructe, iar la Montreux m-am simţit destul de bine ca să mă bărbieresc. Duffill s-a întors la timp pentru a-mi admira aparatul de ras electric reîncărcabil. A zis că el folosea lama şi pe tren se hăcuia întotdeauna. Mi-a arătat o crestătură pe gât şi pe urmă mi-a spus cum îl cheamă. Avea să petreacă două luni în Turcia, dar n-a zis ce urma să facă acolo. În strălucirea puternică a soarelui părea mult mai bătrân decât în lumina cenuşie din gara Victoria. M-am gândit că are vreo şaptezeci de ani. Dar nu era nicidecum vioi şi nu-mi puteam închipui de ce şi-ar petrece cineva două luni în Turcia, dacă nu e vreun escroc fugar.

A privit afară, spre Alpi, şi a zis:

— Se zice că dacă munţii ăştia ar fi fost proiectaţi de elveţieni, ar fi fost… hmmm, mult mai plaţi.

M-am decis să iau micul dejun, dar am cutreierat în ambele sensuri ale Direct Orient-ului şi n-am găsit nici un vagon-restaurant – nimic în afară de alte vagoane de dormit şi oameni moţăind pe locurile lor de clasa a doua. Când mă întorceam la vagonul 99, am fost urmărit de trei băieţei elveţieni care, la fiecare uşă de compartiment, încercau clanţa; dacă ceda, deschideau uşa şi se uitau înăuntru, probabil la lumea care se îmbrăca sau stătea întinsă în cuşete. Băieţii strigau atunci „Pardon, Madame!”, „Pardon, Monsieur!”, în timp ce ocupanţii se acopereau în grabă. Când ingenioşii voyeurişti au ajuns la cuşeta mea, erau extrem de binedispuşi, hohotind şi strigând, dar odată ce deschideau uşa întotdeauna spuneau „Pardon, Madame!” cu cea mai mare politeţe. Au ţipat o ultimă dată şi au dispărut.

Uşa de la compartimentul americanilor s-a deschis. Primul a ieşit bărbatul, făcându-şi nodul la cravată, apoi a apărut şi femeia, sprijinindu-se uşor într-un baston, şontâcăind şi ţinându-se pe urma lui, lovindu-se de geamuri în timp ce mergea. Alpii se ridicau dincolo de geamuri şi în cele mai înalte locuri erau plantate cabane cu acoperişuri largi, scunde ca nişte ciuperci şi adunate la fel, în ciorchine, la oarecare distanţă de bisericile cu turle care parcă sfidau forţa gravitaţională. Cele mai multe văi erau întunecate, soarele nu se arăta decât mai departe, sus, pe versanţii stâncoşi şi pe creste. La nivelul solului, trenul trecea pe lângă livezi şi oraşe curate, pe lângă elveţieni pe biciclete cu baticuri pe capete, peisaje ca de calendar, pe care le admiri o clipă înainte de a simţi nevoia să dai pagina la o altă lună.

Cuplul de americani a revenit. Bărbatul s-a uitat în direcţia mea şi a zis:

— Nu reuşesc să-l găsesc.

— Nu cred că am mers destul de departe, a spus femeia.

— Nu fi caraghioasă. Aia era locomotiva.

Apoi s-a uitat la mine.

— Dumneata l-ai găsit?

— Ce?

— Vagonul-restaurant.

— Nu există, am zis. L-am căutat şi eu.

— Atunci de ce dracu’ – a izbucnit bărbatul, care abia acum îşi dezlănţuia furia –, de ce dracu’ ne-au chemat la micul dejun?

— V-au chemat?

— Da. Ultimul apel. Nu i-ai auzit? Ultimul apel pentru micul dejun, au zis. De aceea ne grăbeam.

Băieţii elveţieni, ţipând şi deschizând uşile compartimentelor, precedaseră apariţia americanilor. Agitaţia creată de ei fusese interpretată ca un apel pentru micul dejun; când ţi-e foame nu auzi tocmai clar.

— Urăsc Franţa, a spus bărbatul.

— Cred că am trecut graniţa, a zis nevastă-sa, privind pe geam. Asta nu e Franţa.

— Ce-o fi, a răspuns bărbatul.

A zis că nu prea e mulţumit şi nu voia să sune ca unul care se plânge mereu, însă plătise douăzeci de dolari pentru un taxi de la „Lazarus la Lions”⁸. Apoi un hamal le-a cărat cele două valize de la taxi la peron şi le-a cerut zece dolari. Nu a vrut bani franţuzeşti; a vrut zece dolari.

I-am spus că mi se părea excesiv şi am adăugat:

— Şi aţi plătit?

— Sigur că am plătit, a zis bărbatul.

— Eu am vrut să facă scandal, a intervenit femeia.

Bărbatul a explicat:

— Nu intru niciodată în dispute cu oamenii când sunt într-o ţară străină.

— Credeam că o să pierdem trenul, a explicat femeia, cotcodăcind sonor. Aproape că am avut o hemoragie!

Pe stomacul gol, informaţia mi s-a părut deranjantă. M-am bucurat când bărbatul a zis:

— Ei, haide, mami. Dacă tot nu ne dau micul dejun, putem să ne întoarcem.

Şi a luat-o înainte.

Duffill mânca ultimele felii de salam. Mi-a oferit şi mie, dar i-am spus că aveam de gând să-mi cumpăr micul dejun dintr-o gară italiană. Duffill a ridicat bucata de salam şi a dus-o la gură, dar exact când să muşte din ea am intrat într-un tunel şi totul s-a făcut negru.

— Aprinde luminile, a spus el. Nu pot să mănânc pe întuneric. Nu simt gustul.

Am pipăit după întrerupător şi l-am apăsat de câteva ori, dar am rămas în continuare în beznă.

— Poate încearcă să facă economie la curent, a spus Duffill.

Pe întuneric, vocea părea să fie foarte aproape de faţa mea. M-am mutat la fereastră şi am încercat să văd pereţii tunelului, dar nu era decât întunericul. Duduitul roţilor părea să se audă mai tare pe întuneric şi trenul prindea viteză tot mai mare, provocându-mi o senzaţie sufocantă de claustrofobie şi făcându-mă să realizez mirosul din compartiment, de la salam, lâneturile lui Duffill şi coaja de pâine. Minutele se scurgeau şi noi eram tot în tunel; puteam să fi căzut în fundul unui puţ, o imensă dolină din Alpi care ne va trimite în măruntaiele de ceasornic ale Elveţiei, cu roţi zimţate şi clichete glaciale şi cuci de ceas îngheţaţi.

Duffill a zis:

— Ăsta trebuie să fie Simplon⁹.

— Aş vrea să aprindă luminile, am spus eu.

L-am auzit pe Duffill împachetând salamul pe care nu-l mâncase şi îndesând pachetul într-un colţ.

— Ce vrei să faci în Turcia?

— Eu? a întrebat Duffill, ca şi cum compartimentul ar fi fost înţesat de bărbaţi în vârstă care se îndreptau spre Turcia, fiecare aşteptând să-şi declare intenţiile.

A ezitat puţin şi pe urmă a zis:

— Am să rămân o vreme în Istanbul. După aceea o să călătoresc prin ţară.

— Cu afaceri sau de plăcere?

Muream să aflu şi în întunericul ca de confesional nu mă simţeam chiar aşa de prost pentru că îl chestionam; nu putea să-mi vadă nerăbdarea de pe chip. Pe de altă parte, îi simţeam ezitările timide din răspunsuri.

— Câte puţin din fiecare, a spus.

Nu mă ajuta cu nimic. Aşteptam să spună mai multe, dar cum nu a mai adăugat nimic, am spus:

— Cu ce te ocupi, mai exact, domnule Duffill?

— Eu? a zis el iar.

Dar înainte ca eu să-i pot răspunde cu sarcasmul pe care parcă îl cerşea, trenul a ieşit din tunel şi compartimentul s-a umplut de lumina soarelui.

— Asta trebuie să fie Italia, a zis Duffill.

Şi-a aşezat pe cap basca de tweed. M-a văzut că mă zgâiesc la ea şi a explicat:

— Am basca asta de ani de zile… de unsprezece ani. Se curăţă chimic. Am cumpărat-o de la Barrow-on-Humber.

Şi-a scos pachetul cu salam şi a reluat masa pe care tunelul Simplon i-o întrerupsese.

La ora 9.35 ne-am oprit în gara oraşului italian Domodossola, unde un bărbat turna cafea în ceşti dintr-o carafă şi vindea mâncare dintr-un cărucior plin ochi. Avea fructe, felii de pâine şi chifle, tot felul de sortimente de salam şi pachete de mâncare ce conţineau, spunea el, „tante belle cose”¹⁰. Avea şi un stoc de vinuri. Molesworth a cumpărat un Bardolino şi („pentru orice eventualitate”) trei sticle de Chianti; eu am cumpărat un Orvieto şi un Chianti; iar Duffill a pus mâna pe o sticlă de Bordeaux.

Molesworth a zis:

— Le duc pe astea în compartiment. Te rog, ia-mi tu un pachet de mâncare, vrei?

Am cumpărat două pachete şi nişte mere.

Duffill explica:

— Bani englezeşti, nu am decât bani englezeşti.

Italianul a înşfăcat o liră sterlină de la bătrân şi i-a dat restul în lire italiene.

Molesworth a revenit şi a spus:

— Merele alea trebuie spălate. Pe aici umblă holera.

S-a uitat din nou la cărucior, zicând:

— Cred că vreau două pachete de mâncare, ca să fiu sigur.

În timp ce Molesworth cumpăra mai multă mâncare şi încă o sticlă de Bardolino, Duffill a spus:

— Eu am mers cu trenul ăsta şi în 1929.

— Pe atunci merita să mergi cu el, a zis Molesworth. Da, înainte era un tren pe cinste.

— Cât timp stăm aici? am întrebat.

Nimeni nu ştia. Molesworth a strigat la conductor:

— Ascultă, George, cât timp stăm aici?

Omul a ridicat din umeri şi, exact atunci, trenul a început să dea înapoi.

— Crezi că ar trebui să urcăm? am întrebat.

— Dă cu spatele, a răspuns Molesworth. Cred că-l mută pe altă linie.

— Andiamo¹¹, a zis conductorul.

— Italienii adoră să se îmbrace în uniformă, a zis Molesworth. Uită-te numai la el! Şi uniformele sunt întotdeauna deplorabile. Chiar că sunt ca nişte şcolari întârziaţi. Cu noi vorbeşti, George?

— Cred că vrea să urcăm, am spus.

Trenul nu mai dădea înapoi. Am sărit în vagon şi m-am uitat în jos. Molesworth şi Duffill erau la piciorul scărilor.

— Ai pachete, urcă tu primul, a zis Duffill.

— Sunt în regulă, a spus Molesworth. Hopa-sus!

— Dar tu ai pachete, a insistat Duffill.

A scos o pipă din palton şi a început să tragă din muştiuc.

— Dă-i drumul, a spus.

Şi s-a dat înapoi să-i facă loc lui Molesworth.

— Eşti sigur? l-a întrebat Molesworth.

— Atunci, în ’29, n-am mers până la capăt. Abia după al Doilea Război Mondial am făcut-o.

A dus pipa la gură şi a surâs.

Molesworth a păşit pe scară şi a urcat – încet, pentru că ducea o sticlă cu vin şi a doua pungă cu mâncare. Duffill a apucat de barele de lângă uşă şi, exact când a făcut-o, trenul s-a pus în mişcare şi el le-a dat drumul. A lăsat braţele să-i cadă. Doi conductori s-au repezit în spatele lui, ţinându-l de braţe, aproape împingându-l de-a lungul peronului, spre scara vagonului 99. Simţind mâinile italienilor, Duffill s-a împotrivit îmbrăţişării, s-a lăsat moale şi a făcut un pas înapoi; s-a răsucit pe jumătate, să zâmbească şters către uşa care se îndepărta. Arăta de o sută de ani. Trenul se mişca repede prin dreptul feţei lui.

— George! a strigat Molesworth. Opreşte trenul!

Eu m-am aplecat în afara uşii.

— E tot pe peron, am zis.

Lângă noi erau doi italieni, conductorul şi un camerist. Şovăielnici, erau gata să ridice din umeri.

— Trage semnalul de alarmă! a strigat Molesworth.

— Nu, nu, nu, nu, a zis conductorul. Dacă trag de el, trebuie să plătesc cinci mii de lire. Nu-l atingeţi!

— Mai e vreun tren? l-am întrebat eu.

— Si, a zis şi cameristul, cu o voce iritată. Poate să ne ajungă din urmă la Milano.

— La ce oră ajunge următorul tren la Milano? am vrut să ştiu.

— La ora două.

— Şi noi când ajungem la Milano?

— La ora unu, a răspuns conductorul. Şi plecăm la două.

— Păi, cum mama dracului…

— Bătrânul poate să ia o maşină, a explicat cameristul. Nu vă faceţi griji. Ia un taxi din Domodossola; taxiul merge vruuum! şi ajunge la Milano înaintea noastră.

— Tipilor ăstora, a zis Molesworth, le-ar prinde bine câteva lecţii despre cum se administrează căile ferate.

Masa care a urmat după abandonarea lui Duffill nu a făcut decât să evidenţieze şi mai limpede acest punct de vedere. Am făcut un picnic în compartimentul lui Molesworth; ni s-a alăturat fata din Belgia, Monique, care a venit cu propria brânză. A cerut nişte apă minerală şi a primit o mustrare de la Molesworth:

— Regret, apa o păstrez pentru dantura mea.

Stăteam înghesuiţi pe patul lui Molesworth, ciugulind posomorâţi din pachetele cu mâncare.

— Nu mă aşteptam la asta, a spus Molesworth. Cred că fiecare ţară ar trebui să aibă propriul vagon-restaurant. Să-l ataşeze la frontieră şi în el să se servească meniuri extravagante.

În timp ce ronţăia dintr-un ou tare a zis:

— Poate că ar trebui să ne adunăm, a continuat el, şi să facem o scrisoare către cei de la compania Cook¹².

Orient Express-ul, odinioară un tren renumit pentru serviciile pe care le oferea, a ajuns în ziua de azi renumit pentru lipsa acestora. Expresul indian Rajdhani serveşte meniuri cu curry în vagonul-restaurant, la fel şi Khyber Mail, în Pakistan; în trenul de noapte spre Mashhad se serveşte kebab iranian de pui, iar în trenul către Sapporo, în nordul Japoniei, găseşti peşte afumat şi orez păstos. În gara din Rangoon se vând pachete cu mâncare şi Căile Ferate Malaysiene au întotdeauna inclus şi un vagon-restaurant, care seamănă cu un stand de tăiţei de unde poţi să cumperi supă mee-hoon¹³; iar Amtrak, pe care am considerat-o mereu cea mai proastă companie de căi ferate din lume, serveşte hamburgeri în trenul James Whitcomb Riley¹⁴ (între Washington şi Chicago). Când eşti leşinat de foame, călătoria nu mai are nici un farmec şi, din acest punct de vedere, Orient Express-ul e mai prost chiar şi decât cel mai sărac tren din Madras, unde în schimbul unor cupoane de masă slinoase poţi să primeşti o tavă de legume şi aproape un kilogram de orez fiert.

— Sper să ia un taxi, a spus Monique.

— Săracu’ bătrân, a zis Molesworth. S-a panicat, îţi dai seama. A început să dea îndărăt. „Tu ai pachete”, a zis, „urcă tu primul”. Putea să urce dacă nu se panica. Păi, o să vedem dacă ajunge la Milano. Aşa ar trebui. Ce mă nelinişteşte este că s-ar putea să fi făcut un infarct. Nu arăta prea bine, nu-i aşa? Ai aflat cum îl cheamă?

— Duffill, am zis.

— Duffill, a repetat Molesworth. Dacă are măcar puţină minte, o să se aşeze şi o să bea ceva. Pe urmă o să ia taxiul până la Milano. Nu e departe, dar dacă intră iar în panică, s-a terminat.

Am continuat să mâncăm şi să bem. Dacă ar fi existat un vagon-restaurant, am fi luat un prânz simplu şi cu asta, basta. Pentru că nu exista aşa ceva, am mâncat tot drumul până la Milano, pentru că spaima de foame provoacă la rândul ei foame. Monique a spus că semănăm cu belgienii, care mănâncă încontinuu.

La Milano am ajuns după ora unu. Nu era nici urmă de Duffill, nici pe peron, nici în sala de aşteptare supraaglomerată. Gara, construită după modelul unei catedrale, avea tavanele boltite, iar indicatoarele banale, cum ar fi Uscita15, dobândeau o calitate metaforică, asemenea mottourilor religioase, datorită dimensiunilor şi aşezării dramatice pe ziduri; singura utilitate a balcoanelor era să ofere culcuş unor vulturi de piatră ce păreau mult prea graşi ca să zboare. Am mai cumpărat nişte pachete cu mâncare, încă o sticlă cu vin şi un exemplar din Herald Tribune.

— Bietul bătrân, a zis Molesworth, căutându-l pe Duffill cu privirea.

— Se pare că n-o să reuşească să prindă trenul.

— Te previn în privinţa asta, nu-i aşa? Că poţi să pierzi trenul. Tu crezi că face o manevră, dar de fapt el porneşte. Mai ales la Orient Express. Scria ceva despre asta în Observer. Toată lumea îl pierde. E renumit pentru asta.

Când am ajuns în dreptul vagonului 99, Molesworth a zis:

— Cred că ar fi mai bine să urcăm. Eu, unul, ştiu că nu am de gând să fiu duffillizat.

Acum, că porneam spre Veneţia, nu mai exista nici o speranţă pentru Duffill. Nu mai avea nici o şansă să ne ajungă din urmă. Valiza lui, punga de cumpărături şi pachetele învelite în hârtie stăteau îngrămădite într-un colţ. M-am aşezat şi am privit pe geam, împotrivindu-mă imboldului de a scormoni prin bagajele omului, după vreun indiciu al motivului pentru care mergea în Turcia. Se făcuse mai cald; porumbul de pe câmpuri era copt şi galben, presărat cu ştiuleţi şi mătase. Dincolo de Brescia, geamurile făcute zob ale unui şir de case mi-au provocat o migrenă. Câteva momente mai târziu am adormit, buimăcit de arşiţa din Italia.

1. Compoziţie simfonică de Arthur Honegger (1892-1955).

2. Maurice Dekobra – pseudonim al reporterului şi scriitorului francez Ernest-Maurice Tessier (1885-1973).

3. John Ruskin (1819-1900) – scriitor, critic de artă şi filosof englez cu mare influenţă asupra cercurilor intelectuale engleze din epoca victoriană.

4. „Foarte murdar” (în lb. fr. în orig.).

5. Aldershot – oraş în districtul Hampshire, în sudul Londrei, cunoscut şi drept „Căminul Armatei Britanice”.

6. Sir Terence Mervyn Rattigan (1911-1977) – dramaturg englez.

7. Sir Noël Peirce Coward (1899-1973) – scenarist, compozitor şi actor britanic.

8. Este vorba despre Gare Sainte-Lazare şi Gare de Lyon, gări pariziene.

9. Pasul Simplon (2.005 m altitudine), trecătoare între Alpii Pennini şi Alpii Leopontini.

10. „Atâtea lucruri minunate” (în lb. it. în orig.).

11. „Să mergem” (în lb. it. în orig.).

12. Thomas Cook Group – companie globală de voiaj, succesoarea uneia dintre primele agenţii de voiaj din Europa.

13. Mee-hoon – supă cu peşte sau fructe de mare ori pui, legume şi fidea foarte subţire.

14. James Whitcomb Riley (1849-1916) – poet american care a dat numele trenului.

15. „Ieşire” (în lb. it. în orig.).