Albert Camus, L’étranger

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 1942

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5456-7

ISBN PDF: 978-973-46-5457-4

ISBN print: 978-973-46-7140-3

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © MARKA/Alamy Stock Photo

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALBERT CAMUS (1913-1960), romancier, dramaturg şi filosof francez născut în Algeria, a absolvit Universitatea din Alger şi a fost cîţiva ani jurnalist la Alger républicain. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial a fost membru al Rezistenţei Franceze şi editor al publicaţiei clandestine Combat. După război a colaborat constant la publicaţii prestigioase din Franţa, fiind una dintre vocile cele mai influente ale stîngii democrate. Tot în această perioadă a publicat o serie de romane şi eseuri filosofice cu un impact persistent, printre care Străinul (1942), Mitul lui Sisif (1942), Ciuma (1947), Căderea (1956), Exilul şi împărăţia (1957). În 1957, la doar 44 de ani, Albert Camus a primit Premiul Nobel pentru Literatură.

Partea întâi

I

Azi s-a prăpădit mama. Sau poate ieri, nu ştiu. Am primit o telegramă de la azil: „Mamă decedată. Înmormântare mâine. Aleasă consideraţie“. Asta nu-nseamnă nimic. Poate c-a fost ieri.

Azilul de bătrâni se află la Marengo, la optzeci de kilometri de Alger. O să iau autobuzul de ora două şi o să ajung după-amiază. Aşa pot sta la priveghi şi mă întorc mâine-seară. I-am cerut patronului meu două zile de concediu şi, cu un asemenea motiv, n-avea cum să mi le refuze. N-a părut însă bucuros. Ba chiar i-am zis: „Nu-i vina mea“. Nu mi-a răspuns. Şi-atunci m-am gândit că n-ar fi trebuit să-i spun asta. De fapt, n-aveam de ce să mă scuz. Mai degrabă el ar fi trebuit să-mi prezinte condoleanţe. Poate că o s-o facă mâine, când mă va vedea în doliu. Deocamdată, parcă mama nici n-ar fi murit. După înmormântare, în schimb, va fi o treabă încheiată şi totul va căpăta un aer mai oficial.

Am luat autobuzul la ora două. Era foarte cald. Am mâncat la restaurant, la Céleste, ca de obicei. Mă compătimeau toţi şi Céleste mi-a spus: „O mamă avem pe lume“. La plecare, m-au însoţit până la uşă. Eram cam năucit pentru că trebuise să urc la Emmanuel să împrumut o cravată neagră şi o brasardă. Îşi pierduse unchiul cu câteva luni în urmă.

Am alergat ca să nu ratez plecarea. Graba asta, fuga la care s-au adăugat hurducăielile, mirosul de benzină, strălucirea şoselei şi a cerului au fost, fără îndoială, cauzele pentru care am aţipit. Am dormit aproape tot drumul. Iar când m-am trezit, eram îngrămădit într-un militar, care mi-a zâmbit şi m-a întrebat dacă vin de departe. Am zis „da“ ca să nu mai fie nevoie să vorbesc.

Azilul se află la doi kilometri de sat. Am străbătut toată distanţa pe jos. Am vrut s-o văd de îndată pe mama. Dar portarul mi-a spus că trebuie să mă întâlnesc cu directorul. Cum era ocupat, am aşteptat puţin. Portarul a vorbit în tot acest răgaz, şi apoi l-am văzut pe director: m-a primit în birou. Era un bătrânel care purta Legiunea de onoare. M-a privit cu ochii lui deschişi la culoare. Apoi mi-a strâns mâna, pe care a reţinut-o atât de mult, încât nu prea mai ştiam cum s-o retrag. A cercetat un dosar şi mi-a spus: „Doamna Meursault a intrat aici acum trei ani. Erai singurul ei sprijin“. Am crezut că-mi reproşează ceva, aşa că am început să-i explic. Însă m-a întrerupt: „Nu ai de ce să te justifici, fiule. Am citit dosarul mamei dumitale. Nu aveai cum să te îngrijeşti de nevoile ei. I-ar fi trebuit o infirmieră. Salariul dumitale e modest. Şi, la urma urmei, era fericită aici“. I-am zis: „Da, domnule Director“. A adăugat: „Ştii, avea prieteni, nişte oameni de vârsta ei. Cu care împărtăşea preocupări comune, din alte timpuri. Eşti tânăr şi s-ar fi plictisit cu dumneata“.

Adevărat. Când era acasă, îşi petrecea vremea urmărindu-mă tăcută cu privirea. În primele zile la azilul de bătrâni plângea adesea. Dar o făcea din obişnuinţă. După câteva luni ar fi plâns dacă ar fi fost luată de acolo. Tot din obişnuinţă. Poate că şi de aia nu m-am mai dus în ultimul an pe la azil. Dar şi pentru că asta îmi mânca o duminică – fără să mai pomenesc efortul de-a merge la autobuz, de-a lua bilete şi de-a face două ceasuri pe drum.

Directorul mi-a vorbit din nou. Însă aproape că nu-l mai ascultam. Apoi mi-a zis: „Bănuiesc că vrei să-ţi vezi mama“. M-am ridicat fără o vorbă şi mi-a luat-o înainte spre uşă. Pe scară mi-a explicat: „Am dus-o la mica noastră capelă. Ca să nu-i tulburăm pe ceilalţi. De fiecare dată când moare un pensionar, ceilalţi sunt agitaţi preţ de două sau trei zile. Iar slujba ne e îngreunată“. Am străbătut o curte unde se aflau mulţi bătrâni, care sporovăiau în grupuri mici. Când treceam, amuţeau. Îndărătul nostru, conversaţia se înnădea iarăşi. Ai fi zis că e cârâitul înăbuşit al unor papagali. La uşa unei clădiri scunde, directorul m-a părăsit: „Te las, domnule Meursault. Îţi stau la dispoziţie în biroul meu. În principiu, înmormântarea e stabilită la ora zece dimineaţa. Ne-am gândit că, în felul ăsta, vei putea să stai la căpătâiul răposatei. O ultimă chestiune: se pare că mama dumitale şi-a exprimat adesea în faţa prietenilor ei dorinţa de a fi înmormântată religios. M-am ocupat eu de cele de cuviinţă. Voiam doar să te informez“. I-am mulţumit. Fără să fie atee, mama nu se gândise în viaţa ei la religie.

Am intrat. Era o încăpere foarte luminoasă, văruită, cu geamlâc. Era mobilată cu scaune şi suporturi în formă de X. Două dintre ele, în centru, susţineau un sicriu cu capacul închis. Se zăreau doar nişte şuruburi strălucitoare, strânse foarte puţin, contrastând cu suprafaţa scândurilor date cu baiţ din coajă de nucă. Lângă coşciug stătea o infirmieră arabă în halat alb şi cu un văl viu colorat pe cap.

Chiar atunci a intrat portarul în urma mea. Probabil că alergase. S-a bâlbâit puţin: „Am acoperit-o, şi cred că ar trebui să deşurubez capacul ca s-o puteţi vedea“. Tocmai se apropia de coşciug când l-am oprit. Mi-a zis: „Nu vreţi?“. I-am răspuns: „Nu“. S-a întrerupt şi am fost stânjenit pentru că simţeam că nu s-ar fi cuvenit să zic aşa ceva. După un scurt răstimp m-a privit şi m-a întrebat: „De ce?“, dar fără reproş, de parcă s-ar fi informat. Am spus: „Nu ştiu“. Atunci, răsucindu-şi mustaţa albă, a declarat fără să mă privească: „Înţeleg“. Avea ochi frumoşi, de un albastru deschis, şi faţa cam congestionată. Mi-a oferit un scaun şi s-a aşezat el însuşi puţin în spatele meu. Femeia de gardă s-a ridicat, îndreptându-se spre ieşire. În acea clipă, portarul mi-a spus: „Are un şancru“. Cum nu pricepeam, am privit-o pe infirmieră şi am observat că purta sub ochi un bandaj care îi înfăşura capul. La nivelul nasului, bandajul era plat. Pe faţă nu i se zărea decât albeaţa lui.

După ce ea a plecat, portarul a zis: „O să vă las singur“. N-am idee ce gest am făcut, dar omul a rămas îndărătul meu, în picioare. Această prezenţă în spatele meu mă stingherea. Încăperea era scăldată într-o lumină frumoasă de sfârşit de amiază. Două viespi bâzâiau pe geamlâc. Simţeam cum mă prinde somnul. I-am spus portarului, fără să mă întorc spre el: „Sunteţi de mult aici?“. A răspuns pe dată: „Cinci ani“ – de parcă ar fi aşteptat dintotdeauna întrebarea mea.

Apoi a tot vorbit. Cu ceva timp în urmă ar fi fost uimit să afle că o să ajungă portar la azilul din Marengo. Avea şaizeci şi patru de ani şi era parizian. În acea clipă l-am întrerupt: „A, nu sunteţi de pe-aici?“. Pe urmă mi-am amintit că, înainte să mă conducă la director, îmi vorbise despre mama. Îmi spusese că trebuie înmormântată grabnic, pentru că la şes e cald, mai ales în această în această regiune. Cu acest prilej, m-a înştiinţat că trăise la Paris şi că-i era greu să-l uite. La Paris, mortul e ţinut trei-patru zile uneori. Aici n-ai atâta timp la dispoziţie, nici nu te-ai obişnuit cu ideea, că trebuie să şi dai fuga în urma dricului. Nevastă-sa i-a spus atunci: „Taci, astea nu sunt lucruri pe care să i le povesteşti domnului“. Bătrânul s-a îmbujorat şi şi-a cerut scuze. Am intervenit: „Nu. Nu-i aşa“. Mi se părea că vorbele îi sunt întemeiate şi pline de interes.

În strâmta încăpere mortuară, mi-a adus la cunoştinţă că intrase la azil ca nevoiaş. Pentru că se simţea în putere, s-a oferit să facă pe portarul. I-am atras atenţia că, de fapt, era şi el un pensionar. Mi-a zis că nu-i aşa. Mă izbise mai devreme felul în care spunea: „ei“, „ceilalţi“ şi, mai rar, „bătrânii“, când vorbea despre pensionari, dintre care unii nu erau mai în vârstă decât el. Dar, fireşte, nu era acelaşi lucru. El ajunsese portar şi, într-o oarecare măsură, avea nişte drepturi faţă de ei.

În acel moment a intrat infirmiera. Seara se lăsase pe neaşteptate. Întunericul nopţii se adâncise grabnic dincolo de geamlâc. Portarul a apăsat întrerupătorul şi am fost orbit de erupţia subită a luminii. M-a invitat să mă duc în sala de mese pentru cină. Nu-mi era însă foame. Atunci s-a oferit să-mi aducă o ceaşcă de cafea cu lapte. Pentru că îmi place mult cafeaua cu lapte, am încuviinţat şi el s-a întors după câteva clipe cu o tavă. Am băut. Şi mi-a venit chef să fumez. Am şovăit, totuşi, pentru că nu ştiam dacă pot face asta de faţă cu mama. Am chibzuit: nu are nici o importanţă. I-am oferit o ţigară portarului şi am fumat amândoi.

După un timp mi-a spus: „Ştiţi, prietenii mamei dumneavoastră o să vină şi ei la priveghi. Aşa-i obiceiul. Trebuie să le aduc scaune şi cafea“. L-am întrebat dacă poate fi stinsă una din lămpi. Strălucirea luminii pe albul pereţilor mă obosea. Mi-a zis că nu se poate. Aşa era făcută instalaţia: totul sau nimic. Nu prea l-am mai băgat în seamă. A ieşit, s-a întors, a aranjat nişte scaune. Pe unul dintre ele a îngrămădit nişte ceşti în jurul unei cafetiere. Apoi s-a aşezat în dreptul meu, de cealaltă parte a sicriului. Infirmiera stătea şi ea în fundul încăperii, cu spatele. Nu vedeam ce face. Dar, după mişcarea braţelor, puteam bănui că tricotează. Era plăcut, cafeaua mă încălzise şi prin uşa deschisă pătrundea un iz de noapte şi de flori. Cred că am aţipit puţin.

M-a trezit un foşnet. Cum stătusem cu ochii închişi, încăperea mi s-a părut şi mai strălucitor de albă. În faţa mea nu era nici o umbră, iar fiecare obiect, fiecare unghi, fiecare curbură se desenau cu o limpezime dureroasă pentru ochi. Atunci au intrat prietenii mamei. Erau vreo zece cu toţii şi lunecau tăcut în lumina aceea orbitoare. S-au aşezat fără ca vreun scaun să scârţâie. Îi vedeam cum nu mai văzusem pe nimeni şi nu-mi scăpa nici un amănunt de pe chipurile sau veşmintele lor. Cu toate astea, nu-i auzeam şi-mi venea greu să cred că sunt aievea. Aproape toate femeile purtau şorţ, iar şnurul care le încingea talia le scotea şi mai mult în evidenţă pântecele umflate. Până acum nu băgasem de seamă cât de burduhănoase pot fi bătrânele. Aproape toţi bărbaţii erau uscăţivi şi aveau bastoane. Ce mă izbea la feţele lor era că nu le zăream ochii, ci doar o lumină mată în mijlocul unui ghem de riduri. Când s-au aşezat, cei mai mulţi m-au privit şi au clătinat din cap încurcaţi, cu buzele supte în întregime de gurile ştirbe, iar eu nu reuşeam să înţeleg dacă mă salutau sau era vorba doar de un tic. Cred că mai degrabă mă salutau. În acel moment mi-am dat seama că erau toţi aşezaţi în faţa mea, bălăngănind din cap, de jur împrejurul portarului. O clipă am avut ciudata impresie că se aflau acolo ca să mă judece.

Curând, una dintre femei s-a pus pe plâns. Stătea în rândul al doilea, ascunsă de una dintre suratele ei, şi o distingeam anevoie. Bocea cu vaiete scurte, regulate: mi se părea că n-o să înceteze în veci. Ceilalţi dădeau impresia că n-o aud. Erau turtiţi, posomorâţi şi tăceau. Priveau spre sicriu sau spre bastoane sau spre orice altceva, însă doar într-acolo. Femeia continua să plângă. Cum n-o cunoşteam, mă uimea. Aş fi dorit să n-o mai aud. Dar nu îndrăzneam să-i cer aşa ceva. Portarul s-a aplecat spre ea, şoptindu-i câteva vorbe, însă femeia a scuturat din cap, a bălmăjit ceva şi a continuat să plângă la fel de ritmic. Portarul a venit atunci pe partea mea şi s-a aşezat alături. După câtva timp m-a înştiinţat, fără să-mi arunce vreo privire: „Era foarte apropiată de mama dumneavoastră. Zice că era singura ei prietenă de-aici şi că de-acum nu mai are pe nimeni“.

Am stat aşa o bună bucată de vreme. Oftaturile şi hohotele de plâns ale femeii se mai răriseră. Se smiorcăia însă straşnic. În cele din urmă a amuţit. Nu-mi mai era somn, dar mă simţeam istovit şi mă dureau şalele. Acum mă apăsa tăcerea tuturor. Doar uneori mai auzeam câte un zgomot stingher şi nu-mi puteam da seama de unde vine. Până la urmă m-am prins că unii bătrâni îşi sugeau obrajii, lăsând să le scape acele plescăituri ciudate. Nici nu realizau asta, atât erau de cufundaţi în gânduri. Ba chiar aveam impresia că moarta, întinsă în mijlocul lor, nu însemna nimic pentru ei. Acum cred însă că îmi făcusem o impresie greşită.

Am băut cu toţii cafeaua servită de portar. Apoi, nu mai ştiu. Noaptea a trecut. Îmi amintesc că, la un moment dat, am deschis ochii şi am văzut că bătrânii dormeau chirciţi, în afară de unul care, cu bărbia pe mâinile sprijinite în baston, mă privea ţintă, de parcă n-ar fi aşteptat decât să mă trezesc. Am adormit la loc. M-am deşteptat pentru că mă dureau şalele din ce în ce mai rău. Lumina zilei luneca pe geamlâc. Puţin după aceea, unul dintre bătrâni s-a trezit şi a tuşit îndelung. Scuipa într-o batistă mare, în pătrăţele şi fiecare flegmă parcă îi smulgea ceva dinăuntru. I-a trezit şi pe ceilalţi, iar portarul le-a spus că trebuie să plece. S-au ridicat. Priveghiul acesta incomod le făcuse chipurile cenuşii. Când să iasă, spre marea mea uimire, mi-au strâns cu toţii mâna – de parcă această noapte în care nu schimbaserăm o vorbă ne-ar fi sporit intimitatea.

Eram obosit. Portarul m-a condus la el, unde am putut să-mi fac cât de cât toaleta. Am mai băut nişte cafea cu lapte, care era foarte bună. Când am ieşit, era zi de-a binelea. Deasupra colinelor ce despart Marengo de mare, cerul era plin de pete roşietice. Iar vântul care trecea peste ele aducea până aici miros de sare. Se anunţa o zi frumoasă. Nu mai fusesem de mult la ţară şi simţeam că mi-ar fi plăcut să mă plimb pe-acolo, dacă n-ar fi fost mama la mijloc.

Am aşteptat însă în curte, sub un platan. Trăgeam în piept mireasma de pământ reavăn şi nu-mi mai era somn. M-am gândit la colegii de la birou. La ora asta se trezeau ca să meargă la lucru: pentru mine era cel mai greu ceas din zi. Am mai cugetat puţin la chestiile astea, dar am fost distras de un clopot care suna undeva înăuntrul clădirilor. S-a iscat agitaţie îndărătul ferestrelor, apoi totul s-a liniştit. Soarele se înălţase şi mai mult pe cer: începea să-mi încălzească picioarele. Portarul a străbătut curtea şi mi-a spus că mă cheamă directorul. M-am dus la el în birou. M-a pus să semnez nişte hârtii. Am văzut că era îmbrăcat în negru şi avea pantaloni în dungi. A apucat telefonul şi mi s-a adresat: „Cei de la pompele funebre au venit deja. O să-i rog să închidă sicriul. Vrei ca, înainte de asta, s-o vezi pentru ultima oară pe mama dumitale?“. I-am răspuns că nu. A ordonat la telefon, coborând vocea: „Figeac, spune-le oamenilor că se pot duce“.

Apoi m-a anunţat că o să ia parte la înmormântare şi i-am mulţumit. S-a aşezat la birou şi şi-a încrucişat picioarele mici. M-a prevenit că vom fi singuri, eu şi cu el, plus infirmiera de serviciu. În principiu, pensionarilor nu li se îngăduia să ia parte la înmormântări. Îi lăsa doar la priveghi: „Chestie de omenie“, a subliniat el. Totuşi, în cazul de faţă, îi dăduse voie să urmeze convoiul unui vechi prieten al mamei: „Thomas Pérez“. A zâmbit, după care mi-a spus: „Ştii, e-un sentiment cam copilăresc. Dar el şi mama dumitale erau nedespărţiţi. Cei de la azil îi luau peste picior, zicându-i lui Pérez: «E logodnica ta». El râdea. Le făcea plăcere. Şi adevărul e că moartea doamnei Meursault l-a afectat mult. Am considerat că nu se cuvine să-l refuz. Însă, la sfatul medicului delegat, i-am interzis priveghiul de ieri“.

Am rămas tăcuţi vreme destul de îndelungată. Directorul s-a ridicat şi a privit pe fereastra biroului. La un moment dat a remarcat: „Uite-l şi pe preotul din Marengo. A sosit mai devreme“. Mi-a atras atenţia că ne trebuie cel puţin trei sferturi de oră să ajungem la biserica situată chiar în sat. Am coborât. În faţa clădirii stăteau preotul şi doi băieţi de cor. Unul din ei ţinea o cădelniţă, iar preotul se apleca spre el să potrivească lungimea lanţului de argint. Când am apărut, preotul s-a ridicat. Mi s-a adresat cu „fiule“ şi mi-a spus câteva vorbe. A intrat, iar eu l-am urmat.

Am observat îndată că şuruburile sicriului erau strânse şi că în încăpere se aflau patru bărbaţi în negru. Am auzit în acelaşi timp cum directorul îmi spune că dricul aşteaptă în drum şi cum preotul îşi începe rugăciunile. De-aici încolo totul s-a petrecut foarte repede. Bărbaţii au înaintat către coşciug cu o pânză funerară. Preotul, ajutoarele lui, directorul şi cu mine am ieşit. În faţa uşii se afla o doamnă pe care nu o cunoşteam: „Domnul Meursault“, a zis directorul. Nu am auzit numele acelei doamne, dar am înţeles că era infirmiera de serviciu. Şi-a plecat, fără vreun zâmbet, faţa prelungă şi uscăţivă. Apoi ne-am dat în lături ca să lăsăm moarta să treacă. I-am urmat pe purtătorii sicriului şi am ieşit din azil. În faţa porţii stătea dricul. Lăcuit, lunguieţ şi strălucitor, te ducea cu gândul la un penar. Lângă el se aflau cioclul, un omuleţ cu haine caraghioase, şi un bătrân cu aer stângaci. Am înţeles că era domnul Pérez. Purta o pălărie de pâslă cu calotă rotundă şi boruri largi (pe care şi-a scos-o la ieşirea sicriului pe poartă), un costum ai cărui pantaloni se încreţeau peste pantofi, o cravată neagră cu nod prea mic pentru cămaşa cu guler lat şi alb. Buzele îi tremurau sub un nas năpădit de puncte negre. Prin părul alb, cu fire subţiri, se iţeau nişte ciudate urechi pleoştite, cu marginile tivite anapoda, a căror culoare sângerie, în contrast cu faţa lividă, m-a izbit. Cioclul ne-a indicat locurile. Preotul mergea în faţă, urmat de dric. În jurul acestuia, cei patru bărbaţi. În spate, directorul, eu şi, închizând convoiul, infirmiera de serviciu şi domnul Pérez.

Cerul era copleşit de soare. Începea să apese peste pământ, iar dogoarea se înteţea destul de repede. Nu ştiu de ce am aşteptat atâta să ne punem în mişcare. Mi-era cald în hainele alea întunecate. Bătrânelul, care-şi acoperise capul între timp, şi-a scos din nou pălăria. Mă întorsesem în direcţia lui şi-l priveam, când directorul mi-a vorbit despre el. Mi-a zis că mama şi domnul Pérez mergeau adesea la plimbare seara, până în sat, însoţiţi de o infirmieră. Priveam câmpia din jur. Cu ochii la şirurile de chiparoşi ce urcau spre colinele aflate atât de aproape de cer, la pământul acela roşcat şi verde, la casele rare şi bine conturate, o înţelegeam pe mama. În ţinutul ăsta, seara era probabil o clipă de tihnă melancolică. Acum, strălucirea soarelui, făcând peisajul să tremure, îi dădea un aer inuman şi deprimant.

Ne-am urnit. Şi-atunci am văzut că Pérez cam şchiopăta. Treptat, dricul prindea viteză, iar bătrânul pierdea teren. Unul dintre bărbaţii de pe laturile dricului rămăsese în urmă şi mergea acum în rând cu mine. Eram surprins de repeziciunea cu care se înălţa soarele. Am realizat că toată întinderea fremăta de zumzetul insectelor şi de fâşâitul ierbii. Sudoarea mi se scurgea pe obraji. Neavând pălărie, îmi făceam vânt cu batista. Omul de la pompele funebre mi s-a adresat, dar n-am auzit ce-a spus. În acelaşi timp îşi ştergea creştetul cu o batistă pe care o ţinea în mâna stângă, pe când cu dreapta sălta cozorocul şepcii. I-am spus: „Poftim?“. A repetat, arătând spre cer: „Năucitor“. I-am răspuns: „Da“. Mai apoi m-a întrebat: „E mama dumneavoastră?“. I-am spus din nou: „Da“. „Era bătrână?“ I-am răspuns: „Aşa şi-aşa“, pentru că nu-i ştiam precis vârsta. Apoi a tăcut. M-am întors şi l-am văzut pe bătrânul Pérez la vreo cincizeci de metri în urma noastră. Se grăbea, legănându-şi anevoios pălăria. M-am uitat şi spre director. Mergea plin de gravitate, fără gesturi de prisos. Câţiva stropi de sudoare îi broboneau fruntea, dar nu îi ştergea.

Cortegiul îmi părea un pic mai rapid. Jur-împrejur, acelaşi şes luminos, cotropit de soare. Scânteierea cerului era insuportabilă. Deodată am ajuns pe o porţiune de drum ce fusese refăcută de curând. Soarele crăpase asfaltul. Picioarele se afundau, lăsând urme moi, lucioase. Deasupra dricului, pălăria vizitiului, din piele tare, părea frământată din glodul acesta negru. Mă simţeam zăpăcit între cerul alb-albăstriu şi monotonia acestor culori, negrul vâscos al asfaltului desfundat, negrul şters al veşmintelor, negrul lucios al dricului. Toate astea, soarele, mirosul de piele şi balegă al dricului, cel de vernis şi tămâie, oboseala unei nopţi de nesomn, îmi tulburau privirea şi gândurile. Am întors încă o dată capul: mi s-a părut că Pérez se află foarte departe, topit într-un nor de căldură, apoi nu l-am mai zărit. L-am căutat din priviri şi am observat că părăsise drumul, luând-o pe câmp. Am mai constatat şi că, în faţă, drumul cotea. M-am dumirit că Pérez, care cunoştea locurile, o apucase pe scurtătură ca să ne prindă din urmă. După cotitură ne ajunsese. Pe urmă l-am pierdut. A luat-o iar pe câmp şi tot aşa de mai multe ori. Simţeam cum îmi zvâcneşte sângele în tâmple.

Totul s-a petrecut apoi cu atâta iuţeală, siguranţă şi naturaleţe, încât nu-mi mai amintesc nimic. Cu o singură excepţie: la intrarea în sat, infirmiera de serviciu mi-a vorbit. Avea o voce neobişnuită, care nu se potrivea cu chipul ei, o voce melodioasă şi vibrată. Mi-a zis: „Dacă mergem încet, riscăm o insolaţie. Dacă mergem prea repede, năduşim, iar în biserică ne ia cu frisoane“. Adevărat. Nu aveam nici o scăpare. Încă mai păstrez în minte câteva imagini din acea zi: bunăoară, chipul lui Pérez când ne-a ajuns din urmă, pentru ultima dată, în apropierea satului. Pe obraji îi şiroiau lacrimi grele de furie şi necaz. Însă, din pricina ridurilor, nu izbuteau să se scurgă. Se lăţeau, se împreunau şi formau o peliculă de apă pe faţa lui de om dărâmat. După aceea, biserica şi ţăranii de pe trotuare, muşcatele roşii de pe mormintele din cimitir, leşinul lui Pérez (părea o marionetă dezarticulată), ţărâna de culoarea sângelui care se rostogolea peste sicriul mamei, carnea albă a rădăcinilor amestecate prin ea, din nou oameni, voci, satul, aşteptarea în faţa unei cafenele, zgomotul neîntrerupt al motorului, şi bucuria mea când autobuzul a pătruns în păienjenişul de lumini din Alger şi când m-am gândit că aveam să mă culc şi să dorm douăsprezece ore.