Su Tong, Qiqie chengqun

Copyright © 1990 by Su Tong

Rights arranged through Peony Literary Agency

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5584-7

ISBN PDF: 978-973-46-5585-4

ISBN print: 978-973-46-5468-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Entertainmentpictures/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SU TONG (născut pe 23 ianuarie 1963) a început să publice poezie şi proză încă din anii studenţiei. După absolvirea facultăţii de filologie, a lucrat la revista literară Zhongshan din Nanjing, unde ulterior a ajuns redactor-şef. Dintre cele mai cunoscute titluri ale sale, amintim: 1934 nian de taowang (Fuga din 1934), considerată de critică o rescriere avangardistă a istoriei; Qiqie chengqun (Soţii şi concubine); Mi (primul său roman, tradus în limba română sub titlul Lumea de orez); Wo de diwang shengya (Eu sînt împăratul Chinei); Feiyue wo de fengyang shu guxiang (Trecînd în zbor peste satul natal cu nuci stufoşi); Yingsu zhi jia (Familia macului); He an (Malul fluviului); Zhi gui (Fantome de hîrtie). Multe dintre romanele şi nuvelele lui Su Tong au fost traduse în principalele limbi de circulaţie internaţională. În 2009 autorului i s-a acordat Man Asian Literary Prize, iar în 2011 a fost nominalizat la Man Booker International Prize.

Soţii şi concubine

Songlian, cea de-a patra soţie, avea 19 ani când ajunse la curtea familiei Chen. Îşi făcu intrarea la căderea nopţii, prin poarta vestică din dos, într-un baldachin purtat pe umeri de patru ţărani. Servitorii care spălau nişte lână veche lângă fântână, văzând baldachinul, intrară pe furiş pe poarta în formă de lună. Din baldachin coborî o studentă în cămaşă albă şi fustă neagră. Crezând că domnişoara cea mare care studia la Pekin se întorsese acasă, se apropiară toţi, însă văzură că nu este ea, ci o studentă al cărei chip acoperit de praf trăda extenuarea. În anul acela, Songlian era tunsă scurt, părul îi venea până în dreptul urechilor şi îl ţinea strâns la spate cu o panglică de mătase albastră ca cerul. Avea faţa rotundă, nemachiată, părând puţin palidă. Songlian se dădu jos din baldachin. Rămase în picioare pe iarbă, uitându-se de jur-împrejur, cu un aer pierdut şi cu un cufăr împletit din nuiele acoperit de fusta ei neagră. Razele soarelui tomnatic îi dădeau siluetei ei fine şi delicate un aer rigid, de păpuşă din carton. Îşi ridică braţul şi se şterse de transpiraţie pe frunte. Servitorii observară imediat că se ştersese pe mâneca hainei, şi nu pe batistă. Acest mic detaliu le lăsă o impresie puternică.

Songlian se duse lângă fântână şi îi zise lui Yan’er, una dintre servitoarele care spălau lână:

— Nu m-am spălat de trei zile, lasă-mă să-mi dau cu nişte apă pe faţă.

Aceasta îi scoase o găleată de apă, apoi o privi cum îşi afundă faţa. Trupul curbat al lui Songlian părea o tamburină care fremăta uşor la orice atingere.

— Vrei săpun? o întrebă Yan’er.

Songlian nu răspunse. Yan’er o întrebă din nou:

— Nu-i prea rece apa?

Fata tot nu-i răspunse. Yan’er le aruncă o privire complice celorlalte servitoare de lângă fântână, care începură să râdă, ţinând mâna la gură. Servitorii, care puteau uşor să-şi dea seama de poziţia socială a oaspeţilor familiei Chen, bănuiau că fata nou-venită trebuie să fie vreo rudă săracă. În acel moment, Songlian îşi întoarse brusc capul. Chipul ei spălat exprima o răceală şi mai izbitoare. Sprâncenele subţiri şi negre se apropiau uşor una de alta. Privind-o cu dispreţ pe Yan’er, o întrebă:

— De ce râzi prosteşte? Mai bine te-ai duce să arunci apa.

Yan’er continuă să râdă:

— Dar cine eşti tu de faci pe grozava?

Songlian îi făcu vânt servitoarei, apoi îşi ridică de jos cufărul din nuiele şi se depărtă de fântână. După câţiva paşi, se întoarse şi zise:

— Cine sunt eu? Veţi afla în curând.

A doua zi, toată curtea Chen află că stăpânul Chen Zuoqian îşi luase o a patra soţie, pe nume Songlian. Aceasta a fost instalată în pavilionul dinspre sud, în grădina din spate, chiar lângă locuinţa celei de-a treia soţii, Meishan. Chen Zuoqian i-o dădu ca servitoare pe Yan’er, care lucrase înainte ca menajeră.

Ziua următoare, când se duse să o vadă pe Songlian, Yan’er avea inima cât un purice. Cu capul plecat, o strigă:

— Cea de-a patra soţie!

Songlian uitase deja incidentul avut cu Yan’er sau poate că nu reţinuse deloc figura servitoarei. În acea zi, Songlian purta un qipao¹ din mătase şi o pereche de papuci brodaţi. Se refăcuse complet după o noapte de odihnă şi părea mult mai drăguţă. O trase pe Yan’er mai aproape, o examină şi îi zise lui Chen Zuoqian, care era lângă ea:

— Nu arată rău.

I se adresă apoi lui Yan’er:

— Lasă-te puţin jos să-ţi văd părul!

Fata se lăsă jos, simţind mâna stăpânei umblându-i prin păr şi cercetând-o minuţios. După un timp, o auzi pe Songlian zicând:

— Se pare că nu ai păduchi! Am oroare de păduchi!

Yan’er îşi muşcă buzele şi nu zise nimic. Avea impresia că unghiile lui Songlian îi tăiaseră pielea capului precum nişte lame reci de gheaţă. O durea puţin. Songlian o întrebă:

— De ce îţi miroase aşa părul? Este dezgustător, ia un săpun şi du-te să te speli pe cap.

Yan’er se ridică în picioare, dar rămase ţintuită locului, cu mâinile atârnând pe lângă ea. Chen Zuoqian îi aruncă o privire severă:

— Nu ai auzit ce ţi-a zis stăpâna?

— Ieri doar ce m-am spălat pe cap, protestă Yan’er.

— Nu mai răspunde! spuse Chen Zuoqian ridicând tonul. Dacă ţi-a zis să te speli pe cap, atunci aşa faci. Ai grijă că ţi-o iei!

Yan’er luă un lighean cu apă şi se duse să se spele pe cap, sub un măr sălbatic. Se considera victima unei nedreptăţi, prin urmare sentimente de ură se adunau în sufletul ei ca nişte bucăţi grele de metal. Sub razele soarelui din acea după-amiază, adierea vântului legăna domol cămaşa albă şi fusta neagră a celei de-a patra soţii, întinse pe frânghia de rufe legată între doi meri. Yan’er se uită cu atenţie împrejur, în grădina din spate era pustiu şi linişte. Se apropie de hainele întinse la uscat şi scuipă întâi pe cămaşa albă, apoi pe fusta neagră ale lui Songlian.

În acel an, Chen Zuoqian împlinea cincizeci de ani. La această vârstă o făcu pe Songlian concubină, însă acest lucru se petrecuse oarecum în taină. Cu o zi înainte de sosirea lui Songlian, prima soţie, Yuru, nu ştia nimic. Când Chen Zuoqian merse cu cea de-a patra soţie să i-o prezinte lui Yuru, aceasta era în sala de rugăciune, unde recita sutre numărând perlele unei mătănii. Chen Zuoqian făcu prezentările:

— Aceasta este prima soţie.

Când Songlian înaintă spre ea să o salute conform ritualului, aţa pe care erau înşirate perlele din mâna ei se rupse. Perlele se împrăştiară peste tot. Yuru dădu la o parte scaunul de mahon cu spătar pentru a se apleca să le adune, repetând cu voce joasă: „E un păcat, e un păcat!“. Songlian vru să o ajute, însă Yuru o dădu uşor la o parte, în timp ce repeta: „e un păcat, e un păcat“, fără să se uite deloc la ea. Privindu-i trupul gras, aplecat pe pardoseala umedă, Songlian chicoti încet, pe tăcute, punându-şi mâna la gură. Se uită la Chen Zuoqian care îi spuse:

— Bine, haide să mergem!

Trecând pragul sălii de rugăciune, Songlian îl luă de braţ pe Chen Zuoqian şi îi zise:

— Ce bătrână este! Are vreo sută de ani?

Chen Zuoqian nu îi răspunse. Songlian continuă:

— Crede în Buda? Cum de recită sutre acasă?

— Credinţă? Nu are ce face şi îşi umple timpul cum poate, îi răspunse Chen Zuoqian.

La cea de-a doua soţie, Zhuoyun, Songlian se bucură de o primire foarte călduroasă. Aceasta îi ceru servitoarei să-i aducă seminţe de pepene, de floarea-soarelui şi de dovleac, dar şi tot soiul de fructe confiate. Se aşezară, iar Zhuoyun începu îndată să povestească despre seminţe:

— Aici nu se găsesc seminţe bune. Seminţele pe care le mănânc eu sunt toate cumpărate de la Suzhou² şi trimise aici.

Songlian sparse seminţe în compania ei o bună bucată de vreme, însă la un moment dat începu să se plictisească. Nu îi plăcea să ronţăie, însă nici nu ştia cum să o spună. Îi aruncă o privire discretă lui Chen Zuoqian sugerându-i că ar vrea să plece, însă bărbatul se prefăcu că nu înţelege şi îşi arătă dorinţa de a mai rămâne puţin. Songlian presupuse că stăpânul are o slăbiciune aparte pentru Zhuoyun, prin urmare nu se putu abţine să cerceteze mai amănunţit chipul şi trupul acestei femei. Chipul lui Zhuoyun degaja un aer de blândeţe şi delicateţe pe care nici măcar ridurile fine şi pielea puţin lăsată nu-l puteau ascunde. Toate gesturile şi manierele ei dădeau la iveală ţinuta elegantă a unei domnişoare de familie bună. Songlian se gândi că unei femei ca Zhuoyun trebuie să-i fie uşor să se facă iubită de bărbaţi. Pe de altă parte şi femeile trebuie să o aprecieze. Aşa că Songlian o strigă în scurt timp „soră Zhuoyun“.

Cea de-a treia soţie, Meishan, locuia cel mai aproape, însă Songlian o vizită ultima. Auzise vorbindu-se despre frumuseţea deosebită a acesteia, aşa că îşi dorea foarte mult să o cunoască. Chen Zuoqian însă nu vru să o însoţească.

— Locuieşte aici lângă tine, poţi să te duci singură, fără mine, îi spuse el.

— Am fost deja, dar servitoarea mi-a zis că este bolnavă, nu m-a lăsat să intru la ea, îi explică Songlian.

— Cum e nemulţumită de ceva, zice că e bolnavă, mormăi Chen Zuoqian. Vrea să mi se urce în cap.

— Şi o laşi să ţi se urce? îl întrebă Songlian.

— Nici gând! îi răspunse Chen Zuoqian dând din mână. O femeie nu poate niciodată să se urce în capul unui bărbat.

Trecând prin faţa pavilionului dinspre nord, Songlian remarcă fereastra lui Meishan, la care atârna o perdea roz de bumbac. Din interior, se simţea ieşind un parfum de flori şi de iarbă. Songlian se opri un moment în faţa ferestrei. Murind de curiozitate să arunce o privire în interior, ridică încet perdeaua, cu respiraţia tăiată. Îi fu atât de teamă, că era să-şi dea sufletul. În spatele perdelei, Meishan o privea şi ea la rândul ei. Privirile li se întâlniră pentru o clipă, apoi Songlian o luă la fugă.

La lăsarea serii, Chen Zuoqian veni să petreacă noaptea la Songlian în cameră. Aceasta îl ajută să se dezbrace şi vru să-i pună pijamalele.

— Nu mă îmbrac cu pijamale, îmi place să dorm dezbrăcat, îi spuse el.

— Cum vreţi! îi răspunse Songlian uitându-se în altă parte. Dar ar fi mai bine să vă puneţi pijamaua, să nu răciţi.

— Nu ţi-e teamă că voi răci, ci ţi-e teamă să-mi vezi fundul gol, îi spuse râzând Chen Zuoqian.

— Ba nu mi-e teamă deloc.

Când întoarse capul, Songlian era deja roşie în obraji. Era prima dată când îi vedea corpul lui Chen Zuoqian. Era uscat şi subţire ca o barză taoistă³. Mădularul lui era încordat ca un arc. Songlian respira greu.

— De ce sunteţi aşa de slab? îl întrebă ea.

Chen Zuoqian se urcă în pat şi intră sub plapuma de mătase.

— Ele m-au slăbit, răspunse el.

Songlian se întoarse într-o parte să stingă lumina, însă Chen Zuoqian o opri:

— Nu o stinge! Vreau să mă uit la tine. Dacă o stingi, nu mai văd nimic.

— Cum vreţi, oricum eu nu ştiu nimic! îi zise Songlian, mângâindu-i faţa. Vă dau întru totul ascultare!

Fata se simţea de parcă ar fi căzut de sus într-o vale adâncă şi întunecoasă. Durerea şi ameţeala pe care le simţea au fost urmate de o stare de relaxare. Ciudat însă, chipul nespus de frumos al lui Meishan îi apărea neîncetat în minte. Însă, în cele din urmă, fu înghiţit de întuneric.

— Ce ciudat! exclamă Songlian.

— La cine te referi? o întrebă el.

— La cea de-a treia soţie, care stătea în spatele perdelei şi se uita la mine.

Mâinile lui Chen Zuoqian se plimbau de pe sânii ei spre gură.

— Nu mai vorbi! Nu mai spune nimic acum!

În acel moment, cineva ciocăni încet la uşă de două ori. Amândoi tresăriră puţin. Chen Zuoqian clătină din cap spre Songlian şi stinse lumina. Nu după mult timp, se auzi din nou ciocănind la uşă. Chen Zuoqian sări din pat şi ţipă furios:

— Cine bate la uşă?

De afară se auzi vocea unei copile timide şi speriate:

— Cea de-a treia soţie s-a îmbolnăvit, îl cheamă pe stăpân să o vadă.

— Minciuni, minte din nou! spuse Chen Zuoqian. Du-te şi spune-i că dorm.

Copila de afară insistă:

— Cea de-a treia soţie este grav bolnavă, trebuie neapărat să mergeţi la ea! A spus că este pe moarte.

Stând pe pat, Chen Zuoqian se gândi un moment, apoi zise ca pentru sine: „Ce mai plănuieşte, oare?“. Văzându-l aşa de nehotărât, Songlian îl împinse uşor:

— Haide, du-te, ce o să zică lumea dacă chiar este pe moarte?

În acea noapte, Chen Zuoqian nu s-a mai întors. Songlian trase cu urechea spre pavilionul de nord, se pare că nu se întâmplase absolut nimic. Se auzea doar ciripitul unui măcăleandru în rodiu, ecourile lui răsunau trist în depărtare. Songlian nu reuşea să adoarmă, se simţea cuprinsă de tristeţe şi deznădejde.

A doua zi se trezi de dimineaţă. Făcându-şi toaleta, observă pe chipul ei o schimbare profundă, ochii îi erau înconjuraţi de cearcăne. Songlian ştia deja că nu se întâmplase nimic cu Meishan, însă cum îl văzu pe Chen Zuoqian ieşind din pavilionul de nord, îl întrebă despre starea de sănătate a celei de-a treia soţii:

— Aţi chemat un medic să o consulte?

Chen Zuoqian clătină din cap stânjenit. Părea obosit şi nici nu binevoia să răspundă. Se mulţumi să o ia de mână pe Songlian şi să o ciupească puţin.

După ce urmase un an de cursuri la universitate, Songlian se căsătorise cu Chen Zuoqian dintr-un motiv foarte simplu. Fabrica de ceai a tatălui ei falimentase, iar acesta nu mai avea bani să o ţină la facultate. Aşa că şi-a întrerupt studiile şi s-a întors acasă. A treia zi de la sosirea ei, auzi ţipete şi agitaţie în bucătărie. Alergă să vadă ce se întâmplă şi îl descoperi pe tatăl ei gemând, căzut de-a curmezişul, pe marginea unui bazin. Apa se transformase într-o baltă de sânge, de unde ieşeau bule de aer. Tatăl îşi tăiase venele de la mână pentru a pleca domol spre Izvoarele Galbene⁴. Songlian îşi amintea sentimentul de deznădejde pe care-l simţise atunci. Când a ridicat trupul tatălui ei, ea era mai rece decât cadavrul. Ştia că moartea lui este începutul unei întregi serii de nenorociri şi totuşi nu a vărsat nici o lacrimă. Bazinul acela de apă nu a mai fost folosit de nimeni câteva zile la rând, numai Songlian continua să se spele pe cap acolo. Songlian nu avea suspiciunea şi fricile fetelor de seama ei. Ea era foarte realistă. După moartea tatălui, ştia că trebuie să-şi asume propriul destin. Pe marginea bazinului aceluia de apă şi-a pieptănat părul de mai multe ori, imaginându-şi viitorul, cu sânge rece. Astfel, când mama ei vitregă i-a explicat că trebuie să aleagă între două variante: fie munceşte, fie se mărită, Songlian i-a răspuns cu răceală: „Mă mărit, bineînţeles“. Mama vitregă a continuat să o întrebe: „Vrei să te măriţi cu un om de rând sau cu unul cu bani?“. „Ce întrebare! Bineînţeles că vreau unul cu bani“, i-a răspuns Songlian. Mama vitregă i-a spus: „Ştii că nu este acelaşi lucru, în casa celui cu bani vei fi o soţie «mică»“. Songlian a întrebat-o: „Cum adică «mică»“. „Adică vei fi concubină, i-a explicat mama vitregă, după ce s-a gândit puţin. E un titlu cu mai puţină fală“. Songlian i-a răspuns cu un surâs sarcastic: „Ce este titlul? Cineva ca mine se mai poate gândi la titlu? Oricum, te las pe tine să mă vinzi. Dacă ai ţinut la tatăl meu, atunci vinde-mă unui stăpân bun“.

Prima dată când Chen Zuoqian venise să o vadă pe Songlian, aceasta i-a închis uşa şi a refuzat să-l vadă, strigându-i dinăuntru: „Dacă vreţi să mă vedeţi, atunci aceasta se va întâmpla la un restaurant occidental“. Chen Zuoqian s-a gândit că la urma urmei este o studentă, cu siguranţă se deosebeşte de femeile obişnuite. Aşa că s-a dus la un restaurant occidental, a rezervat două locuri şi a aşteptat-o pe Songlian. În ziua aceea ploua. Chen Zuoqian privea pe fereastră burniţa de pe stradă, inima îi era plină de curiozitate, dar şi de o anumită emoţie, cum nu mai simţise niciodată în cursul celor trei căsătorii precedente. Când a văzut-o pe Songlian apropiindu-se cu un pas nonşalant, sub o umbrelă din mătase, cu flori mărunte, Chen Zuoqian a surâs cu un aer vesel. Fata era frumoasă şi proaspătă, cum şi-o imaginase. Şi atât de tânără! Îşi amintea că Songlian s-a aşezat în faţa lui şi a scos din poşetă o mână bună de lumânărele. Apoi a murmurat încet către el: „Îmi comandaţi un tort, vă rog?“. Chen Zuoqian i-a cerut servitorului să vină cu un tort, apoi a privit-o pe Songlian cum înfige lumânările, una câte una. În total erau nouăsprezece. Îi mai rămăsese una pe care a pus-o înapoi în poşetă. Chen Zuoqian a întrebat-o: „Ce faci cu lumânările acestea? Este ziua ta?“. Songlian s-a mulţumit doar să râdă. A aprins lumânările şi apoi le-a contemplat îndelung flăcările micuţe. La lumina lor, chipul ei părea un obiect de artă lucrat cu fineţe. „Priviţi ce drăguţe sunt flăcările!“, a exclamat ea. Chen Zuoqian a aprobat-o: „Aşa este, sunt foarte drăguţe!“. Apoi Songlian a suflat lung până le-a stins pe toate. Chen Zuoqian a auzit-o atunci zicând: „Să sărbătorim dinainte aniversarea mea. Şi iată! Am trecut de nouăsprezece ani“.

Chen Zuoqian găsea aceste vorbe memorabile. Mult timp după aceea, rememora adesea această zi şi scena în care Songlian a suflat în lumânări. Simţise atunci în această fată o forţă misterioasă şi seducătoare. În acelaşi timp, ceea ce îl făcea să se îndrăgostească nebuneşte de ea, pe el, un bărbat cu o bogată experienţă sexuală, era energia şi resursele pe care aceasta le arăta în pat. Încă de la prima întâlnire, presimţise în ea această imensă posibilitate de a-l conduce spre extaz, care trebuia să apară mai apoi. Îi era greu însă să-şi dea seama dacă Songlian era ea însăşi aşa sau simula ca să-i facă lui pe plac. Însă, cu siguranţă, Chen Zuoqian era foarte satisfăcut. Slăbiciunea lui pentru Songlian era evidentă pentru toţi cei din casa familiei Chen, atât pentru stăpâni, cât şi pentru slujitori.

În grădina din spate, într-un colţ, era o glicină plină de buchete grele de flori, de vara până toamna. De la fereastra ei, Songlian privea adesea florile mov, pufoase, legănându-se în vântul tomnatic, iar apoi ofilindu-se zi după zi. Observă că sub curpenii glicinei era un puţ, mai erau şi o masă şi scaune din piatră. Locul era liniştit şi plăcut, nu venea nimeni niciodată pe aici, iar cărarea era plină de ierburi de tot felul. Zburau fluturi, iar printre frunzele glicinei se auzeau greieri cântând. Songlian îşi amintea că anul trecut, în aceeaşi perioadă, citea la universitate, tot sub o glicină. Toate erau ca într-un vis. Se apropie încet de puţ. Îşi ridică rochia, având grijă să nu se atingă nici de buruieni, nici de insecte. Dădu la o parte câteva crengi şi frunze de glicină, masa şi scăunelele erau pline de praf. Merse până în dreptul puţului, ghizdul şi pereţii de piatră erau acoperiţi de muşchi, şi se aplecă să privească în interior. Apa era neagră-albăstrie. Frunze căzute cu mult timp în urmă pluteau pe deasupra. Songlian îşi privi chipul reflectat în apa care se unduia şi îşi auzi sunetul slab şi surd al respiraţiei, amplificat de puţ. O pală de vânt îi umflă fusta, făcând-o să pară o pasăre în zbor. Dintr-odată Songlian simţi o răceală apăsătoare, de parcă ar fi fost lovită cu pietre. Se întoarse cu paşi grăbiţi. Odată ajunsă în coridorul pavilionului de sud, răsuflă uşurată şi întoarse capul să privească încă o dată glicina aceea. Câteva buchete de flori se desprinseră brusc şi căzură, iar acest lucru i se păru foarte ciudat.

Zhuoyun stătea jos, în camera lui Songlian, aşteptând-o. Observă imediat chipul palid al fetei şi se ridică să o sprijine de mijloc.

— Ce ai păţit?

— Ce să păţesc? Nimic. Am fost pe afară să mă plimb puţin.

— Nu arăţi prea bine.

Songlian râse, explicându-i că i-a venit menstruaţia. Zâmbi şi Zhuoyun la rândul ei:

— Mă şi gândeam de ce a venit iar stăpânul la mine.

Apoi, femeia desfăcu un pachet înfăşurat în hârtie din care scoase un val de mătase şi spuse:

— Este mătase adevărată din Suzhou. Ţi-o ofer să-ţi faci o rochie.

— A nu, nu pot să accept! spuse Songlian, dând la o parte mâna lui Zhuoyun. Cum aş putea să primesc un cadou din partea dumitale? Eu ar trebui să vă ofer ceva.

— Sst! Ce vorbe mai sunt şi astea? întrebă Zhuoyun. Îmi eşti foarte simpatică, aşa că m-am gândit să-ţi ofer bucata aceasta de mătase. Femeii de alături, nici pe bani nu i-aş da-o. Aşa sunt eu.

Songlian puse mătasea pe genunchi şi o pipăi, apoi spuse:

— Cea de-a treia soţie este puţin cam ciudată. Însă este într-adevăr foarte frumoasă.

— Frumoasă zici? se miră Zhuoyun. Are o litră de pudră pe faţă.

Songlian începu să râdă, apoi schimbă subiectul:

— Mai adineauri am stat puţin sub bolta de glicină. Îmi place mult locul acela.

— Ce? ţipă Zhuoyun. Te-ai dus la puţul morţilor? Să nu te mai duci acolo! E un loc care aduce necaz.

— De ce se numeşte puţul morţilor? întrebă Songlian mirată.

— Nu mă mai mir că aveai faţa aia când ai intrat în cameră, remarcă Zhuoyun. În puţul acela au murit trei persoane.

Songlian se ridică şi, aplecându-se peste fereastră, privi din depărtare bolta glicinei.

— Cine au fost acele persoane? întrebă ea.

— Erau neveste, însă în generaţia precedentă.

Songlian vru să afle mai multe, dar Zhuoyun nu putu să-i răspundă. Ea ştia doar atât, apoi acest subiect era tabu în familia Chen, toată lumea îşi ţinea gura închisă. Songlian rămase încremenită o vreme, apoi spuse:

— Lucrurile acestea mai bine nu le ştim şi gata.

Stăpânii cei tineri şi domnişoarele locuiau în curtea centrală. Songlian le întâlnise o dată pe cele două surori, Yirong şi Yiyun, scormoneau în noroi după râme, erau vesele şi nevinovate. De cum le văzu, ghici că acestea sunt carne din carnea lui Zhuoyun. Songlian se apropie de ele pentru a le observa discret. Cele două surori îi remarcară prezenţa, însă continuau să se poarte ca şi cum ar fi fost singure, umplând cu râme un cotor de bambus.

— Ce faceţi cu râmele acestea? le întrebă Songlian.

— Pescuim, îi răspunse Yirong.

Yiyun însă îi aruncă o privire dispreţuitoare, spunându-i cu impertinenţă:

— Nu este treaba ta.

Songlian se simţi puţin jignită, însă nu insistă. Se îndepărtase câţiva paşi când le auzi pe cele două şuşotind: „Şi ea este dintre cele «mici», ca mama“. Songlian fu stupefiată, îşi întoarse capul în direcţia lor, străfulgerându-le cu privirea. Yirong chicoti. Yiyun continuă să-i arate o mutră dispreţuitoare, şuşotind încă ceva. Songlian se gândi: „Ce ruşine! Aşa de mici şi ştiu să zică vorbe atât de urâte! Cel de Sus ştie cum o fi educat Zhuoyun copilele acestea!“.

Cum dădu ochii cu ea, Songlian nu se putu abţine să o pârască pe Yiyun la mamă-sa. Zhuoyun îşi prezentă scuzele:

— Copila aceasta este slobodă la gură, vede ea ce păţeşte de la mine când mă întorc acasă. În mare, fetele mele sunt cuminţi totuşi, nu-mi dau mare bătaie de cap. Nu l-ai întâlnit încă pe stăpânul cel mic, e ca un câine, muşcă omul şi apoi îl mai şi scuipă. Nu te-a muşcat încă?

Songlian clătină din cap în semn că nu. Îşi aminti că-l văzuse pe băieţelul Feilian care locuia lângă ea. Într-o zi se uitase la ea atent, în timp ce ronţăia la un codru de pâine. Părul frumos pieptănat îi lucea, iar în picioare purta pantofi de piele. Pe chipul băiatului recunoştea câte ceva din expresia lui Chen Zuoqian. Era pregătită să-l accepte în inima ei, cu atât mai mult cu cât îşi dorea să-i poată oferi un fiu stăpânului. „Un băiat este mai bun decât o fată, se gândea Songlian, prea puţin contează dacă muşcă sau nu.“

Songlian nu i-a întâlnit mult timp pe fiul şi pe fiica lui Yuru. În mod evident însă, aceştia se bucurau de o poziţie importantă în sânul familiei Chen. Auzise adesea vorbindu-se despre ei. Ştia că Feipu îşi petrecea mare parte din timp pe afară, colectând taxe şi ocupându-se de afaceri cu imobiliare. Yihui îşi făcea studiile la Universitatea de fete din Pekin. Songlian încercă să afle mai multe despre Feipu, punându-i diferite întrebări lui Yan’er, din simplă curiozitate.

— Primul nostru stăpân dintre cei tineri este o persoană foarte competentă, îi spuse aceasta.

— În ce privinţă competent? o întrebă Songlian.

— Nu ştiu foarte bine, dar un lucru este sigur: este foarte competent, toată familia Chen se bazează pe el acum.

— Dar despre domnişoara ce ştii? o întrebă Songlian.

— Domnişoara noastră este frumoasă şi blândă. Se va căsători cu siguranţă cu cineva important, îi răspunse Yan’er.

Songlian râse în sinea ei, puţin iritată de tonul agasant cu care o lăuda Yan’er pe domnişoara din casă ca s-o denigreze pe ea. Îşi vărsă năduful pe pisica aceea persană care îi intrase sub fustă, dându-i un picior să o gonească: „Ticăloaso, ce faci aici?“.

Songlian o detesta din ce în ce mai mult pe Yan’er. În general îi reproşa că fuge la Meishan cum are un moment liber şi că avea o figură morocănoasă ori de câte ori îi dădea să-i spele lenjeria intimă. Uneori Songlian o certa, zicându-i: „Faci figuri? Dacă nu mai vrei să stai cu mine, întoarce-te la menaj! Sau cere să te muţi la vecina“. Yan’er protesta: „Nu, nu, cum aş îndrăzni să fac figuri de vreme ce din naştere eu nu am o figură?“. Songlian a înşfăcat un pieptăn şi i l-a aruncat în faţă. Yan’er nu a mai scos nici un cuvânt. Songlian bănuia că servitoarea o bârfea adesea. Dar nu putea fi prea dură cu ea căci îl surprinsese odată pe Chen Zuoqian punându-i mâna pe piept când trecea pe lângă ea. Fusese un gest rapid şi natural, dar pe Songlian o contrariase. Cu siguranţă, acesta era motivul aroganţei lui Yan’er! Songlian se gândea: „Chiar şi o servitoare prinde curaj dacă e mângâiată de stăpân. Ce fel de fiinţe mai sunt şi femeile!“.

În ajunul sărbătorii Dublului Nouă⁵, se întoarse acasă Feipu, primul stăpân dintre cei tineri.

Songlian era în curtea din centru unde admira crizantemele. Îi văzu pe Yuru şi pe majordom plimbându-se în jurul câtorva bărbaţi, dintre care unul foarte tânăr, îmbrăcat în costum alb, în stil occidental. Privindu-l din depărtare, silueta lui părea mai degrabă impozantă. Songlian bănui că acesta este Feipu. Observă servitorii forfotind de zor cu bagaje şi pachete pe care le duseră în curtea din spate, apoi treptat dispărură unul câte unul în clădire. Lui Songlian îi fu ruşine să intre şi ea. După ce culese crizanteme, se îndreptă cu un pas lent spre grădina din spate. În drum, se întâlni cu Zhuoyun şi cu Meishan care mergeau în direcţia din care venea ea, cu copiii după ele. Zhuoyun o opri şi-i spuse:

— S-a întors stăpânul cel tânăr. Nu mergi să-l vezi?

— Eu să merg să-l văd? o întrebă Songlian. El ar trebui să vină să mă salute.

— Da, aşa este! aprobă Zhuoyun. El ar trebui să vină să te salute primul.

— Haide odată, să ne grăbim! strigă Meishan cu nerăbdare, care stătea într-o parte şi îl lovise uşor pe Feilan peste cap.

Songlian îl văzu prima dată pe Feipu la masă. În ziua aceea, Chen Zuoqian îi ceruse bucătarului să pregătească un banchet în cinstea întoarcerii fiului său. Examinând masa plină de atâtea mâncăruri alese, Songlian nu putu să nu-şi amintească masa dată cu ocazia venirii ei în familia Chen, mult mai puţin copioasă decât aceasta. Simţi o oarecare amărăciune în suflet, însă îşi îndreptă îndată atenţia asupra lui Feipu. Stătea la masă lângă Yuru. Aceasta îi zise ceva la ureche, apoi el se ridică pe jumătate şi zâmbi către Songlian, plecându-şi capul. Songlian îi răspunse, de asemenea, printr-o plecăciune, zâmbind. O izbiră tinereţea şi frumuseţea acestuia, la care nu se aşteptase. Pe de altă parte, Feipu părea un om calculat. Lui Songlian îi plăcea să-şi facă o părere despre oameni încă de la prima întâlnire.

A doua zi era sărbătoarea Dublului Nouă. Grădinarul adunase la un loc toate ghivecele de crizanteme din grădină, scriind cu ele, în diferite culori, următoarele cuvinte: Fericire, Noroc, Longevitate şi Bucurie. Songlian se trezi de dimineaţă şi ieşi să admire crizantemele, plimbându-se în jurul lor. Vântul de dimineaţă era puţin rece. Songlian, care se îmbrăcase cu o vestă de lână fără mâneci, se plimba frecându-şi braţele cu palmele să se încălzească. Îl zări de departe pe Feipu, ieşea din curtea din centru, venind spre ea. Ezită să îl salute prima, însă Feipu o strigă:

— Bună dimineaţa, Songlian!

Puţin surprinsă să se audă astfel strigată pe nume, dădu din cap spunându-i:

— Suntem din generaţii diferite, conform etichetei, nu ar trebui să mă strigi pe nume.

De cealaltă parte a grădinii de flori, Feipu îşi încheia nasturii de la cămaşă râzând.

— Ar trebui să-ţi zic „cea de-a patra soţie“, dar cu siguranţă eşti mai mică decât mine cu câţiva ani. Ce vârstă ai?

Cu un aer contrariat, Songlian se întoarse cu spatele pentru a privi florile.

— Şi ţie îţi plac crizantemele? o întrebă Feipu. Mă gândeam că, venind aşa de dimineaţă, voi fi primul care le admiră. Nu mi-am imaginat că tu vei veni şi mai devreme.

— De mică ador crizantemele, zise Songlian. Nu este o pasiune de ieri, de azi.

— Care îţi place cel mai mult? o întrebă Feipu.

— Îmi plac toate, îi răspunse Songlian. Mai puţin „cleştii crabului“, pe aceştia îi detest.

— Dar de ce? o întrebă Feipu.

— Au un aer prea arogant când se deschid, zise Songlian.

— Este interesant. Mie tocmai aceste crizanteme îmi plac! zise Feipu râzând.

— Am bănuit, îi răspunse Songlian, aruncându-i o privire cu coada ochiului.

— De ce? o întrebă din nou Feipu.

Songlian făcu câţiva paşi, apoi zise:

— Floarea nu este floare, omul nu este om. Floarea este omul, omul este floarea. Înţelegi această zicală?

Ridicându-şi brusc capul, zări în privirea lui Feipu o scânteie deosebită care o atinse în treacăt, ca o plantă subacvatică, însă ea o zărise, ar fi putut chiar să o prindă. Feipu, stând în picioare lângă crizanteme cu mâinile în şolduri, exclamă brusc:

— Mai bine schimb crizantema „cleştii crabului“.

Songlian nu răspunse. Observă cum Feipu înlocuieşte această crizantemă cu câteva ghivece cu crizantemă neagră.

— Florile sunt toate frumoase, însă cuvintele pe care le formează nu sunt prea frumoase, sunt prea comune, spuse fata dintr-odată.

Feipu se scutură pe mâini de pământ, apoi îi făcu cu ochiul lui Songlian:

— Aici nu putem face nimic. Tatăl meu a cerut ca florile să formeze cuvintele Fericire, Noroc, Longevitate şi Bucurie. În fiecare an sunt aceleaşi. Sunt reguli vechi, lăsate de strămoşi, din generaţie în generaţie.

Mai târziu, când îşi amintea scena aceasta cu crizantemele, petrecută de sărbătoarea Dublului Nouă, Songlian se înveselea. Se pare că din ziua aceea între ea şi Feipu s-a stabilit un fel de înţelegere tacită. Amintindu-şi cum a mutat de acolo Feipu crizantema aceea „cleştii crabului“ pentru ea, Songlian pufnea uneori în râs. De fapt, doar ea ştia că nu îi displăcea în mod deosebit specia aceea de crizantemă.

„De cine vă place cel mai mult?“ Cu capul pe pernă, Songlian îi punea adesea întrebarea aceasta lui Chen Zuoqian. „Dintre noi patru, pe care o preferaţi?“ „Pe tine, bineînţeles“, îi răspundea stăpânul. „Dar Yuru?“ „A, ea seamănă demult cu o găină bătrână.“ „Dar Zhuoyun?“ „Zhuoyun mai merge, însă a început să i se lase pielea.“ „Dar Meishan?“ Songlian nu reuşea deloc să-şi înfrângă curiozitatea cu privire la cea de-a treia soţie. „De unde este ea?“ „Nu ştiu de unde este. Nici ea nu ştie.“ „E orfană, atunci?“ continua Songlian. „A fost actriţă de operă în Pekin, juca roluri de femeie în trupa Caotai. Eu eram artist amator. Mergeam adesea în culise după ea să o văd, apoi o invitam la masă. Cu timpul, a rămas cu mine.“ „Toate femeile vor să fie cu dumneata“, i-a spus Songlian atingându-l uşor pe faţă. „Nu ai întru totul dreptate. Ar fi mai corect să zici că toate femeile vor să fie cu bărbaţi bogaţi.“ Songlian a început să râdă: „Nici dumneata nu ai întru totul dreptate, mai corect spus bărbaţii bogaţi nu se satură de bani, vor şi femei, şi nici de acestea nu se satură“.

Songlian nu o auzise încă niciodată pe Meishan cântând operă. În dimineaţa aceea, visele i-au fost întrerupte de un cântec limpede şi melodios pe care vântul îl purta până la fereastra ei. Îl scutură uşor pe Chen Zuoqian, care dormea lângă ea, şi îl întrebă:

— Meishan cântă?

— Da, ea cântă, bolborosi Chen Zuoqian năuc de somn. Când e veselă, cântă, când nu este veselă, plânge. Este imposibilă!

Songlian deschise fereastra. Grădina era acoperită de un covor îngheţat de zăpadă. Sub stratul de glicină, o femeie în negru cânta şi dansa. Nu era alta decât Meishan.

Songlian ieşi din casă, cu o vestă trasă pe umeri. Rămase pe verandă, privind-o de departe pe Meishan, absorbită de rolul său. Cântecul ei era trist, dar plăcut, era de părere Songlian. Ascultându-l, inima începu să-i bată mai tare. Se scurse ceva timp până când cântecul ei se opri brusc. Se pare că îşi intersectase privirea cu a lui Songlian, aceasta avea ochii în lacrimi. Meishan îşi aruncă mânecile lungi peste umeri şi plecă. În lumina zorilor, chipul şi hainele ei împrăştiau scântei ca de cristal. Părul strâns în coc era plin de mărgele de rouă. Mergând astfel, umedă toată şi îndurerată, părea un fulg de nea în bătaia vântului.

— Ai plâns? Nu duci o viaţă fericită? De ce plângi? o întrebă Meishan pe un ton indiferent.

Songlian scoase o batistă şi îşi şterse lacrimile din colţul ochilor.

— Nici eu nu ştiu ce-mi veni. Cum se numeşte cântecul?

— Se numeşte „Spânzurat“, îi răspunse Meishan. Îţi place?

— Nu ştiu mare lucru despre operă, însă îmi place cum cânţi. Este foarte emoţionant. Ascultând, m-a cuprins tristeţea.

Songlian remarcă pentru prima dată o expresie de bunătate pe chipul lui Meishan. Aceasta îşi plecă capul, admirându-şi costumul de operă, apoi zise:

— E doar teatru, nu ai de ce să te întristezi aşa. În teatru, cel care joacă bine îi păcăleşte pe ceilalţi, iar cel care joacă prost se păcăleşte doar pe sine.

Chen Zuoqian începu să tuşească în camera lui Songlian. Aceasta o privi stânjenită pe Meishan care zise:

— Nu te duci să-l ajuţi să se îmbrace?

Songlian clătină din cap:

— Se îmbracă singur, nu este un copil.

Uşor indignată, Meishan zise râzând:

— Cum se face atunci că mie îmi cere să-l îmbrac? După câte se pare, în casa aceasta se umblă cu două unităţi de măsură.

În acel moment, Chen Zuoqian o strigă din casă:

— Meishan, vino să-mi cânţi ceva!

Aceasta îşi încruntă numaidecât frumoasele sprâncene, subţiri ca nişte frunze de salcie. Râse crispat, apoi alergă în dreptul ferestrei şi îi strigă:

— Nu vreau!

Songlian avu ocazia să-i cunoască temperamentul lui Meishan. Într-o zi, când abordă pe ocolite acest subiect, Chen Zuoqian îi mărturisi:

— E vina mea! Am răsfăţat-o prea tare în aceşti ani. Îndrăzneşte chiar să înjure de strămoşii familiei când este contrariată de ceva. E o curvă crescută de-o căţea. Îi vin eu de hac mai devreme sau mai târziu.

— Nu fiţi aşa de dur cu ea! o apără Songlian. Este demnă de milă, e singură pe lume, nu are nici rude, nici prieteni. Se teme că nu o mai iubiţi, de aceea are un temperament aşa de dificil.

Relaţia dintre Songlian şi Meishan nu era nici prea caldă, nici prea rece. Pasionată de mahjong⁶, Meishan invita adesea la ea alţi jucători. Începeau după cină şi jucau până târziu în noapte. Songlian auzea clar prin perete zornăitul pieselor de joc, adesea nici nu putea să doarmă din cauza acestui zgomot. I se plânse lui Chen Zuoqian, însă acesta îi zise:

— Încearcă şi tu să o suporţi! Când joacă mahjong, e aproape normală. Iar dacă îşi pierde toţi banii, eu nu îi mai dau alţii. Las-o să joace până va crăpa.

Într-o seară, Meishan îşi trimise servitoarea să o cheme pe Songlian să li se alăture la masa de joc. Songlian refuză şi o trimise înapoi pe servitoare, zicând:

— Eu să joc mahjong? Cum de v-a trecut prin cap?

După ce plecă servitoarea, Meishan veni ea însăşi:

— Suntem deja trei, ne mai trebuie o persoană. Fă-ne onoarea şi vino cu noi.

— Dar nu ştiu să joc, răspunse Songlian, voi pierde sigur.

— Haide, vino! insistă Meishan, trăgând-o de mână. Dacă pierzi, nu pui tu banii, îi pun eu pentru tine, dar dacă câştigi, sunt ai tăi.

— Nu, nu banii sunt problema! zise Songlian. Sincer, nu-mi place să joc.

Spunând aceste cuvinte, Songlian văzu că Meishan se întristează, apoi spune pe un ton dispreţuitor:

— Până la urmă ce ai aici? Parcă păzeşti o comoară preţioasă şi nu poţi face nici un pas afară din casă. Nu este decât un moş searbăd.

Sufocată de furie, Songlian era pe punctul de a exploda, însă în cele din urmă îşi înghiţi toate vorbele neplăcute care îi stăteau pe limbă. După câteva clipe de gândire, zise simplu, muşcându-şi buzele:

— Bine atunci, vin cu tine.

Alţi doi jucători îşi ocupaseră locurile în jurul mesei şi le aşteptau. Unul era intendentul Chen Zuowen, iar pe celălalt Songlian nu îl cunoştea. Meishan îl prezentă ca fiind medic. Acesta purta ochelari cu rama aurie. Tenul bronzat contrasta cu buzele roşii şi cărnoase de femeie. Songlian îl mai văzuse de câteva ori intrând şi ieşind de la Meishan. Nu ştia însă de ce nu putea crede că acesta este medic.

Aşezată la masa de mahjong, Songlian era cu mintea în altă parte. Într-adevăr, nu prea ştia să joace. În plus, jocul acesta o ameţea, nu auzea decât ţipetele celorlalţi: „Joc nul!“. Sau: „Am câştigat!“. Ea nu făcea decât să dea bani şi treptat începu să o doară sufletul, aşa că invocă o migrenă şi le spuse că vrea să se odihnească puţin.

— Dacă ai intrat în joc, trebuie să joci măcar opt partide, aceasta este regula, îi zise Meishan. Sau te doare sufletul că pierzi, aşa-i?

Chen Zuowen interveni şi el dintr-o parte:

— A, nu-i nimic! Se spune că dacă pierzi puţini bani nu vei suferi nenorociri majore.

— Să zicem că azi i-ai făcut o favoare lui Zhuoyun, reluă Meishan. Se plictisea de moarte în ultimul timp. Împrumută-i-l deci pe moş o noapte, şi-ţi va plăti ea banii pierduţi.

Cei doi bărbaţi de la masă se puseră pe râs.

— Meishan, ce bună eşti de glume! spuse râzând Songlian, însă în sinea ei nu prea făcea haz.

Songlian observă cu un ochi rece schimbul de priviri dintre Meishan şi medic. Se gândi: „Cu siguranţă e ceva, nimic nu-mi scăpă neobservat“. Amestecând piesele de mahjong, Songlian scăpă una pe jos. Când se aplecă să o ridice, îi surprinse pe cei doi cu picioarele împreunate strâns. Se retraseră numaidecât, însă Songlian îi văzuse bine.

1. Rochie tradiţională chinezească, din mătase ţesută de tip brocart, cu guler mare sau mic, de obicei strânsă pe talie.

2. Oraş în estul Republicii Populare Chineze, în apropiere de Shanghai, străbătut de nenumărate canale.

3. În religia taoistă, barza simbolizează nemurirea.

4. În tradiţia chineză, locul unde se odihnesc sufletele oamenilor după moarte.

5. Această sărbătoare este celebrată în a noua zi a celei de-a noua luni din calendarul lunar. Cu această ocazie, se comemorează strămoşii, se curăţă mormintele şi se urcă pe munte în căutarea bunăvoinţei zeilor.

6. Vechi joc chinezesc răspândit astăzi în întreaga lume.