Alberto Vázquez‑Figueroa, El último tuareg

Copyright © 2014, Desaladoras AVF, S.L.

Copyright © 2014, Ediciones Martínez Roca, an imprint of Editorial Planeta, S.A.

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5332-4

ISBN PDF: 978-973-46-5333-1

ISBN print: 978-973-46-5223-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: c by acquimat4/Flickr.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALBERTO VÁZQUEZ-FIGUEROA s-a născut la Santa Cruz de Tenerife în 1936. Familia sa a fost deportată în Africa, în 1937, din motive politice. A fost instructor de scufundări, apoi a urmat cursuri de jurnalism, devenind, în 1962, corespondent al mai multor ziare de prestigiu, precum Destino şi La Vanguardia, şi, mai tîrziu, al televiziunii spaniole. A vizitat peste o sută de ţări şi a fost martor, printre altele, la războaiele şi revoluţiile din Guineea, Ciad, Congo, Republica Dominicană şi Guatemala. A publicat peste patruzeci de romane, multe dintre ele dedicate ţinuturilor şi populaţiilor exotice, dintre care amintim: Tuareg (Polirom, 2005, 2014), Pămînt virgin (Polirom, 2006), Iguana (Polirom, 2007, 2008), Ochii tuaregului (Polirom, 2007), Bora Bora (Polirom, 2008) şi Iubire pe o insulă blestemată (Polirom, 2011).

Pentru José Miguel Serrano şi familia sa, cu cele mai sincere mulţumiri.

1

Era frig.

Foarte frig.

Mai era o jumătate de oră până la ivirea zorilor, termometrul arăta unsprezece grade, dar un vânt neplăcut ce bătea dinspre nord-vest îi făcea să tremure pe cei care se înghesuiau pe platforma camionului, cu mâinile înţepenite de efort; se ţineau de orice le venea la îndemână, ca nu cumva maşina să facă un salt brusc trecând peste vreun hop şi să-i azvârle jos de la o înălţime de patru metri.

Gacel Mugtar, care-şi moştenise numele de la o rudă îndepărtată ce aparent luptase cu eroism împotriva dictaturii militare, ştia foarte bine că în astfel de situaţii trebuie să conduci cu mare grijă, ca să eviţi asemenea incidente neplăcute. Cei care se urcau pe lăzi şi pe saci acceptau s-o facă pe propria răspundere, dar nu era deloc plăcut, nici cinstit, şi era şi cumva umilitor să ajungi la destinaţie cu un pasager în minus.

În nenumărate ocazii se văzuse nevoit să oprească pentru a culege pe câte unul care nu avusese grijă să se lege de ceva când îşi dădea seama că adoarme, dar întâmplarea cea mai tristă a avut loc într-o noapte, când un băiat a căzut ca un bolovan fără să observe nimeni şi a scăpat cu viaţă doar datorită faptului că, după patru zile, alt camion l-a găsit întins în mijlocul şoselei, cu un picior rupt şi cât pe ce să fie devorat de hiene.

Inshallah!¹

Voia Domnului a fost ca el să supravieţuiască fiindu-i asta de învăţătură, şi să rămână şchiop.

Cu toate că înainte de a porni la drum Gacel îşi instruia pasagerii, insistând asupra faptului că trebuie să-şi ia toate măsurile de precauţie pe timpul voiajului obositor, nu se putea abţine să se enerveze când se întâmpla un accident, căci majoritatea pasagerilor nu erau atenţi la ce le spunea, considerându-se viteji luptători capabili să înfrunte nesfârşitele pericole din deşert, chiar şi de la înălţimea unui vehicul ce se hurducăia tot timpul.

Când prima geană de lumină dădea semne că e pe cale să apară, câtorva pasageri încă le mai clănţăneau dinţii, dar n-au trecut decât zece minute şi stăpânul incontestabil al deşertului, soarele, şi-a recuperat tronul, alungând frigul şi pregătindu-se să impună o lege sufocantă şi implacabilă asupra vastelor sale teritorii.

Următoarele două ore, cu vizibilitate perfectă şi temperatura maximă de abia 20 de grade, erau cele mai potrivite pentru călătorie dar, aşa cum tindea să se întâmple cu o regularitate exasperantă, abia trecuse jumătate din acest interval când a făcut explozie primul cauciuc.

Inshallah!

Rezistase destul, ca să fim sinceri, şi chiar ar fi trebuit să-i mulţumească pentru că a avut bunăvoinţa de a nu-l obliga să dea pasagerii jos din camion în toiul nopţii, ca să repare stricăciunea la lumina unei lanterne.

A oprit motorul, a tras frâna de mână, a coborât, s-a asigurat că roata din faţă pe dreapta chiar nu se mai poate folosi şi s-a îndepărtat până a găsit un salcâm la umbra căruia să se odihnească puţin.

Abdul, eficientul aghiotant, îi va ruga pe călători să coboare şi le va cere bărbaţilor mai în putere să-i dea o mână de ajutor să schimbe roata, întrucât asta era obligaţia pe care şi-o asumau în momentul în care îşi cumpărau biletul.

Acela nu era un autobuz de curse regulate ce mergea într-un anumit loc urmând un traseu fix sau un orar dinainte stabilit, ci doar un mijloc de transport mai puţin ortodox, fiind bine ştiut că se afla la cheremul miilor de probleme ce puteau apărea într-un mediu natural şi excesiv de capricios.

Vântul, nisipul, hoţii la drumul mare şi, în ultima vreme, sângeroşii jihadişti care încercau să impună cu forţa legile lor fanatice pe un pământ ce niciodată nu acceptase altă lege decât libertatea de credinţă, făceau de multe ori ca o distanţă ce trebuia parcursă în trei zile să se prelungească încă pe atât, sau chiar să nu se ajungă niciodată la destinaţie.

Inshallah!

Aşa stăteau lucrurile, din nefericire, şi obiceiurile impuneau ca în asemenea cazuri şoferul să aibă parte de o binemeritată odihnă, iar ceilalţi să se ocupe de munca grea de a înlocui roata stricată. În locul şi în împrejurările acelea era o sarcină extenuantă, căci cum terenul instabil nu permitea folosirea unui cric hidraulic care puţin câte puţin se cufunda în nisip, tot ce puteau face era să ridice şasiul pe trunchiuri groase şi să sape o groapă sub roată, ca să o poată scoate şi înlocui cu una de rezervă.

După aceea era nevoie să umple din nou groapa, ca roata să rămână fixă, şi la urmă se scoteau trunchiurile de copac, eveniment ce se sărbătorea cu strigăte şi ţopăieli de bucurie, căci era o victorie clară a omului asupra naturii.

În cele din urmă, neobositul Abdul repara cauciucul înţepat, aşeza roata în lăcaşul rămas gol şi apoi se îndrepta spre locul unde şeful lui se odihnea, oferindu-i un ceai, ceea ce însemna că puteau să pornească din nou la drum când considera el că ar fi oportun.

Pasagerii se mulţumeau să aştepte liniştiţi, căci un bărbat capabil să conducă un camion aşa de mare printr-un ţinut atât de complicat şi să-i ducă teferi şi nevătămaţi la destinaţie se ridica în ochii lor la un nivel demn de cea mai mare consideraţie.

O spune şi o veche zicătoare beduină: „Cei mai viteji luptători sunt înfrânţi dacă nu au o călăuză care să-i conducă pe câmpul de luptă“.

Şi Gacel Mugtar era o bună călăuză.

Întotdeauna fusese.

Cu ani în urmă, mergea în fruntea unei lungi caravane ce transporta sare, iar acum era un şofer priceput pe o maşină complicată şi zgomotoasă care scurta durata călătoriei, dar nu şi distanţele.

Singur cu paharul lui cu ceai, observând cum Abdul şi majoritatea călătorilor îşi reiau locurile sus în maşină şi aşteaptă cu răbdarea caracteristică beduinilor ca el să se hotărască să treacă din nou la volan, Gacel Mugtar îşi amintea din nou de vremurile trecute, când obişnuia să parcurgă acelaşi traseu pe spinarea unei cămile liniştite, la care nu era nevoie să apeşi pe accelerator sau să schimbi vitezele.

El era un imohag² din Kel Talgimus prin ale cărui vene curgea sângele cel mai nobil şi mai pur ce se putea găsi printre tuaregi, iar îndeletnicirea de călăuză de caravane de-a lungul celui mai periculos deşert a fost considerată întotdeauna o mare onoare pentru stirpea sa.

Să conduci un camion nu e aşa de grozav.

Cu toate acestea, în ziua în care sora lui i-a spus că vrea să se mărite, s-a văzut nevoit să se îndatoreze ca să-i asigure o zestre adecvată.

Niciodată nu şi-ar fi imaginat că zestrea unei mirese costă atâta, aşa că a trebuit să-şi schimbe meseria şi să treacă de la frâul unui dromader tăcut la volanul unui monstru mecanic zgomotos.

În zona aceea îndepărtată din deşert, unde cea mai apropiată mare se afla la mii de kilometri, sarea era un bun foarte apreciat, dar comercializarea ei nu era rentabilă dacă se transporta în nişte camioane care se stricau des şi consumau prea multă benzină.

Sarea nu avea termen de expirare, dar cămilele erau mult mai lente şi, deşi se reproduceau singure, se alimentau cu iarba de pe drum şi rezistau vreme îndelungată fără să bea apă, o caravană de două sute de animale producea profituri atât de mici, că era imposibil să câştigi suficient ca să cumperi o zestre demnă de o soră.

Şi proprietarul camioanelor plătea bine.

Şi plătea bine pentru că era conştient de riscurile meseriei. Cu doar trei luni în urmă, două dintre camioanele sale încărcate cu imigranţi care se îndreptau spre Algeria cu scopul de-a ajunge la Mediterană şi a trece în Europa au avut ghinionul să se strice în acelaşi timp şi aproape o sută de bărbaţi, femei şi copii, familii întregi, au murit de sete după ce au cutreierat zece sau douăsprezece zile fără ţintă prin deşert deşi îi căuta o armată întreagă.

Gacel îl cunoştea pe unul dintre şoferi şi ştia că este un bun profesionist, şi cu toate astea n-a putut evita o nenorocire aşa de înspăimântătoare.

Inshallah!

În definitiv, Domnul este cel care arată căile pe care trebuie să le urmeze fiinţele omeneşti.

Inclusiv tuaregii.

Şi-a terminat de băut ceaiul, s-a hotărât să pornească din nou la drum şi, din fericire, au mai avut doar o pană de cauciuc înainte de amiază, când temperatura depăşea patruzeci de grade, moment în care a căutat un loc potrivit, s-a oprit şi i-a dat voie lui Abdul să demonteze o parte din prelata ce acoperea camionul, ca să facă din ea o copertină. Curând soarele avea să lovească cu putere partea dinspre apus a camionului, dar în partea cealaltă, dinspre răsărit, umbra va îngădui pasagerilor să se odihnească până se mai potolea zăpuşeala insuportabilă.

Căci nici oamenii, nici maşinile nu erau în stare să reziste la soarele violent din orele care urmau.

După ce s-a asigurat că totul este în ordine şi pasagerii săi se bucură de un relativ confort, Gacel Mugtar a luat un prânz frugal, a pus mâna pe vechea flintă care atârna în partea din spate a cabinei şi s-a îndepărtat de voci, sforăituri şi pârţuri, căci după mai mult de şase ore la volan avea nevoie să doarmă.

Şi-a spus rugăciunea îngenuncheat pe o rogojină din care apoi şi-a făcut un cort minuscul, s-a ghemuit în poziţie fetală şi a închis ochii ştiind că Abdul, nepot de sclavi descendenţi ai tribului african kotoko de pe malul lacului Ciad, avea pielea aşa de tăbăcită încât avea să rămână nemişcat, cocoţat în camion, atent să nu vină bandiţii de care nu o dată au fost nevoiţi să se apere cu puşca în mână.

Într-o linişte absolută şi fără vălul ce-i acoperea chipul în prezenţa străinilor, Gacel s-a odihnit destul cât să se poată întoarce fără probleme la solicitanta sa îndeletnicire şi să ajungă la destinaţie chiar în noaptea aceea.

Soarta a vrut să mai aibă doar o pană de cauciuc, astfel că la puţină vreme după ora două noaptea a predat cheile camionului şi s-a îndreptat spre casa din care lipsea de unsprezece zile.

Assalama a ieşit fără nici un fel de menajamente să se ia la harţă cu omul care bătuse la uşă în chip atât de nepoliticos şi de insistent.

— Ce s-a întâmplat…? a întrebat fără să se deranjeze măcar să-l salute. Ce-i cu tărăboiul ăsta? Băiatul meu se odihneşte.

— Trebuie să vorbesc cu el.

— Vino mâine. A făcut o călătorie lungă şi e obosit.

— Mai lungă a fost a mea şi nu pot să aştept…, a răspuns el sec în limba tamasheq³. Mă numesc Hassan şi sunt un Zebra⁴.

După această prezentare, atitudinea femeii s-a schimbat ca prin minune; l-a poftit pe noul venit să intre şi l-a condus în curte, unde se înălţa comoara ei cea mai de preţ: unul dintre cei nouă copaci din vale, şi probabil cel mai înfrunzit, ceea ce făcea ca acela să fie singurul loc din sat unde se putea sta de vorbă cu plăcere la ora prânzului, fără să te astupi de căldură.

N-au trecut decât câteva minute şi a apărut Gacel Mugtar, salutându-l respectuos pe neaşteptatul său oaspete, conform milenarei tradiţii a tuaregilor:

— Metulem, metulem!⁵

— Metulem, metulem! i-a răspuns cel care-l aştepta.

— Cu ce te pot ajuta?

Necunoscutul a aşteptat ca Assalama să le pună în faţă o tavă cu inevitabilul ceainic, pahare, prăjiturele şi curmale, dar când a dat să plece a oprit-o cu un gest.

— Rămâi! a rugat-o. Ceea ce vreau să spun te interesează în mod direct.

Femeia a şovăit, l-a privit întrebător în ochi pe fiul său, care a făcut un gest aproape imperceptibil de aprobare, şi după ce a umplut paharele a luat loc, rămânând în aşteptare, cu mâinile încrucişate în poală.

Cel care spusese că se numeşte Hassan şi că e un Zebra a aşteptat câteva clipe, şi-a ridicat câţiva centimetri anagad⁶-ul ca să poată sorbi puţin din infuzia închisă la culoare fără să i se vadă faţa, şi după ce a dat din cap de parcă ar fi confirmat calitatea ceaiului pregătit cu meticulozitate, a spus:

— Mă aflu aici pentru că, după cum bine ştiţi, poporul tuareg este temut, admirat şi respectat de mii de ani, de când, după cum spune învăţătura străveche, strămoşii noştri garamanţii s-au ridicat pentru a cuceri aceste deşerturi nesfârşite, unde nimeni n-a îndrăznit vreodată să ne conteste hegemonia. A făcut o scurtă pauză, a sorbit o altă înghiţitură, şi după ce a scos ceea ce părea un oftat adânc, a adăugat: Întotdeauna am fost o rasă nobilă şi mândră, cu un renume binemeritat datorită nenumăratelor lipsuri îndurate, dar în ultima vreme un grupuscul stingher de indivizi de acelaşi sânge ca noi ne târăşte prin noroi bunul nume…

Stăpânul casei s-a mulţumit să aprobe ştiind că oaspetele său avea dreptate deplină, ceea ce l-a făcut pe acesta să adauge:

— Peste un milion de tuaregi stabiliţi de secole în zece ţări nu pot accepta ca două sute de renegaţi, fie ei mercenari ticăloşi ori fanatici abrutizaţi de ideologii extremiste, să le distrugă gloriosul trecut şi să pună în pericol viitorul copiilor lor… – Noua pauză avea scopul de a conferi mai mult aplomb celor spuse şi vocii sale sonore, sigure pe sine. – Din această cauză s-a luat o hotărâre logică şi justificată: vinovaţii, toţi vinovaţii, trebuie eliminaţi.

— Mai exact ce vrei să zici prin „eliminaţi“? a întrebat îngrijorat Gacel.

— Exact ce am spus: trebuie să fie anihilaţi oriunde s-ar afla, şi chiar dacă ar fi vorba de propriii noştri fraţi sau de propriii noştri copii.

— Asta înseamnă să-i omorâm?

— Înseamnă „să-i pedepsim cu moartea“, a precizat el prompt. Nu trebuie să mai rămână nici unul; nici dintre ei, nici dintre cei ce-şi acoperă faţa cu un văl ca să treacă drept tuaregi şi să continue să comită atrocităţi.

Assalama a vrut să spună ceva, s-a răzgândit, dar Hassan a încurajat-o să o facă.

— Vorbeşte fără jenă. După cum ţi-am mai spus, asta te priveşte şi pe tine.

După un scurt moment de îndoială din pricina faptului că, în mod normal, o femeie nu intervenea într-o conversaţie în care bărbaţii discutau „probleme de război“, sau poate pentru că ceea ce se gândea să spună i se părea prea dur, mama lui Gacel a îndrăznit să precizeze:

— Să-i pedepsim cu moartea fără să-i judecăm înainte înseamnă să ne coborâm la nivelul lor.

— Pe barbari îi putem combate doar dacă suntem mai barbari decât ei, a răspuns celălalt cu asprime. Blestemaţii ăştia, pui de cămilă chioară, nu respectă nici femeile, nici copiii, nici măcar regulile sfinte ale ospitalităţii. Îşi bat joc de cuvintele Profetului interpretându-le şi răstălmăcindu-le după cum au chef, şi dacă n-ar fi o erezie, aş îndrăzni să spun că merită să fie îngropaţi înfăşuraţi într-o piele de porc.

— Te rog…

— Iartă-mă! Nu trebuia să las ca furia să-mi pună stăpânire pe suflet, dar uneori nu pot să o opresc, pentru că am aflat că încurajează chiar în rândul fiicelor lor ritualul barbar al ablaţiunii.

— Nu se poate! a negat revoltată Assalama.

— Ba da.

Gacel Mugtar, care presimţea că acea conversaţie îi va schimba într-un mod brutal şi nedorit monotona dar cumva liniştita existenţă, a pus cu mare grijă paharul pe tavă înainte de a întreba pe un ton ce vădea o îngrijorare sinceră şi profundă:

— Dacă, aşa cum ne asiguri, eşti un Zebra autentic şi nu un simplu mesager, mi-ar plăcea să ştiu ce aşteptaţi de la mine.

— Aşteptăm să-ţi îndeplineşti obligaţia de membru al Poporului Vălului. Te-am ales pentru că te considerăm un bun cunoscător al deşertului, şi apoi eşti burlac, ceea ce înseamnă că dacă mori în luptă nu vei lăsa în urmă nici văduve, nici orfani.

— Ar lăsa-o pe maică-sa fără nici un ajutor, i-a atras atenţia Assalama.

— Ar lăsa fără ajutor o mamă mândră de sacrificiul fiului ei…, i-a răspuns el fără ocolişuri. Ţine cont că cele care ar fi putut să-i fie soţii şi-au găsit alţi soţi, cu care fără îndoială vor da naştere altor tuaregi, pe când tu nu mai eşti la vârsta s-o faci.

— Hotărârea este definitivă? a întrebat ea pe un ton în care i se citea profunda tulburare.

— E categorică.

— Asta e de la sine înţeles, a spus Gacel pe tonul cuiva care acceptă fără să protesteze ce i-a hărăzit destinul. Am ştiut dintotdeauna că n-o să-mi tremure mâna dacă va trebui să omor un duşman, dar nu sunt tocmai sigur dacă mi se cere să-l omor cu sânge rece.

— Doar când va sosi momentul o să ştii, şi memoria strămoşilor tăi îţi va da putere.

— Nu cred că e vorba de putere, căci nu ai prea mare nevoie de ea ca să apeşi pe trăgaci; e nevoie de hotărâre.

— Te va face să te hotărăşti când vei afla că jihadiştii au început să omoare fără deosebire, peste tot în lume, pe toţi cei care nu sunt musulmani extremişti. Îi distrug pe cei care construiesc şi-i slăvesc pe cei care distrug, aşa că nu ne lasă decât două opţiuni: să-i slăvim sau să-i distrugem…

— Mi se pare drept.

— Şi este drept. Poporul nostru n-a fost niciodată interesat de progres pentru că întotdeauna s-a mulţumit cu ce îi dădea natura, învăţând să supravieţuiască cu strictul necesar; dar nici nu e unul care să vrea să se întoarcă la vremurile în care credinţa i se impunea cu forţa. Cine-L adoră pe Dumnezeu pentru că aşa vrea Dumnezeu va ajunge în paradis, dar cine-L adoră pentru că îl obligă alţii s-o facă nu-i va trece niciodată pragul.

— Şi îi va trece pragul fiul meu, cu greutatea atâtor morţi pe umerii lui?

Zebra n-a răspuns imediat, s-a încruntat, ceea ce s-a văzut întrucât vălul îi acoperea doar o parte a frunţii, şi, după ce a mârâit nemulţumit de întrebare, a spus printre dinţi:

— Încep să regret că ţi-am permis să iei parte la conversaţia noastră, femeie, dar cum îmi place să cred că sunt consecvent în faptele mele, nu-mi rămâne decât să mă resemnez. Înţelege că îi ordon fiului tău să-i execute pe duşmanii noştri, iar în caz că nu se supune, trebuie să se pregătească să moară. Orice ar hotărî, eu voi fi singurul vinovat.

Assalama a dat să adauge ceva, dar Gacel a oprit-o.

— Mamă, e vorba de un război inevitabil, cu toate că nu l-am dorit niciodată, şi când începe un război, ordinele nu se discută. Crezi că ţi-ar plăcea să vezi cum o bătrână fanatică îţi mutilează nepoatele, transformându-le în bucăţi de carne care nu vor servi decât altor bătrâni fanatici, ca să profite de ele de parcă ar fi măgăriţe?

— Bineînţeles că nu.

— Atunci lasă-mă să lupt pentru dreptul lor de a fi femei, aşa cum ai fost şi tu, căci încă îmi amintesc cu câtă pasiune îl iubeai pe tata… Gacel a făcut o pauză înainte de a încheia: Din nefericire, în joc nu sunt doar vieţile noastre, ci felul nostru de a trăi, şi asta nu ne priveşte numai pe tine sau pe mine, ci milioane de oameni, chiar dacă sunt sau nu tuaregi.

— În privinţa asta s-ar putea să ai dreptate, a recunoscut ea. Din puţinele lucruri pe care le aud şi din puţinele lucruri pe care le ştiu, mi se pare că o nemăsurată avariţie sau un fanatism nebun au pus stăpânire pe lume, şi înţeleg că trebuie să ajutăm la eliminarea lor. Dacă Allah a hotărât să devii un Zebra, trebuie să mă resemnez.

— Ăsta a fost întotdeauna rolul mamelor…, a spus Hassan.

— Şi îl accept, cu toate că e ceva ce mi-ar plăcea să ştiu… Întrebarea nu îi era adresată fiului său, ci oaspetelui: Ce înseamnă de fapt să fii un Zebra, şi de ce s-a ales numele unui animal sperios, care nu reprezintă nicicum ceea ce trebuie să fie un tuareg viteaz?

Cel întrebat s-a gândit ce să-i răspundă în vreme ce ciugulea dintr-o curmală, şi într-un târziu a spus pe un ton uşor ironic:

— Un leu sau un tigru ţi se par animale care ne-ar reprezenta mai bine…? Apoi, văzând gestul mut de aprobare, a adăugat: La circ, leii şi tigrii sar printr-un cerc de foc când pocneşte dresorul din bici, la fel cum caii cei mai focoşi sau chiar elefanţii uriaşi sfârşesc prin a face clovnerii. Cu toate acestea, zebrele nu obişnuiesc să asculte ordine şi rareori se lasă călărite, a mai spus şi, zâmbind amuzat a încheiat: Şi în afară de asta mai au şi dungi.

Atât Assalama cât şi fiul ei au rămas surprinşi.

— Şi ce legătură au dungile? a întrebat cea dintâi.

— Păi nu se ştie dacă e un animal alb cu dungi negre sau unul negru cu dungi albe. Tu ce părere ai?

— Habar n-am…, a răspuns ea sincer.

— În primele opt luni de gestaţie, fătul unei zebre e negru, şi abia de atunci încep să-i apară petele albe, ceea ce probabil înseamnă că la origini au fost negre şi doar nevoia le-a obligat să evolueze, cu scopul de a se camufla.

— De a se camufla! a repetat uimită femeia. E animalul cel mai strident pe care l-am văzut vreodată.

— Poate că e strident pentru tine, dar nu şi pentru lei, principalii lor prădători, căci ei se pare că văd lucrurile doar în alb şi negru. Când zebrele stau liniştite în hăţişuri, dungile lor par a fi ramuri, ceea ce le permite să treacă neobservate de ochii leilor.

— Niciodată nu mi-ar fi trecut prin cap aşa ceva.

Interlocutorului ei părea să-i facă plăcere să dea explicaţii, pentru că după ce a aruncat cât colo sâmburele curmalei în speranţa că va creşte vreodată din el un palmier care să fie dovada trecerii sale prin locul acela, a adăugat:

— E foarte important să cunoşti limitele duşmanului tău când trebuie să lupţi. Unul dintre cele mai mari avantaje ale noastre e că atunci când ne scoatem vălul, nu ştie nimeni că suntem tuaregi. Datorită faptului că ne e permis să-l purtăm, tu nu mi-ai văzut încă faţa, adică dacă mâine aş trece pe lângă tine îmbrăcat altfel, nu m-ai recunoaşte şi te-ai purta ca un leu care nu reuşeşte să-şi distingă prada. Înţelegi acum de ce am ales zebra ca simbol?

— Un pic…

— Sunt destule simboluri cu lei, tigri, vulpi, leoparzi sau pantere şi trebuie să facem efortul de a proceda cu viclenie şi de a trece neobservaţi, căci pe lume sunt milioane de jihadişti vicleni, sângeroşi şi mai ales trădători.

— Nu mi se pare un comportament onorabil, nici demn de rasa noastră, s-a văitat femeia. Tu însuţi ai început prin a-mi spune…

— Mamă, iartă-mă că te întrerup…, a intervenit Gacel. Ştii cât de mult te respect şi cât preţuiesc părerea ta, dar înţeleg că ăsta e un război deosebit de murdar, în care onoarea şi demnitatea nu-şi au locul. Zebră sau tigru… Ce mai contează? Dungile servesc pentru acelaşi lucru: să încerce să treacă neobservaţi în momentul în care vor să omoare sau să moară.

1. Cu voia lui Allah (în ar., în orig.).

2. Tuareg (în ar., în orig.).

3. Limbă berberă vorbită de tuaregi.

4. Personaj influent în triburile din Africa Centrală, care exorcizează spiritele malefice şi consolidează loialitatea faţă de conducători, şefi de trib etc. La ceremonii, purta o mască reprezentând o zebră.

5. „Allah fie cu tine!“ – salut islamic curent, sinonim cu salam aleikum (în ar., în orig.).

6. Văl cu care tuaregii îşi fac turban şi îşi acoperă chipul, lăsându-şi descoperiţi doar ochii (în ar., în orig.).

2

Doi bărbaţi făceau de gardă, câte unul de fiecare parte a uşii căsoaiei antice. Cel mai voinic stătea în poziţie de drepţi cu mâinile înţepenite pe puşcă, pe când celălalt şi-o ţinea sprijinită de zidul de care se rezema, profitând de întuneric ca să-şi scoată vălul şi să fumeze mai în voie.

Dinăuntrul casei se auzeau voci cărora nu le dădeau nici cea mai mică atenţie, aşa că au continuat să stea impasibili, până ce în capătul străzii şi-a făcut apariţia un măgăruş slăbănog, călărit de un beduin zdrenţăros ale cărui sandale aproape că atingeau pământul, ceea ce făcea ca răbdătorul animal să înainteze doar cu sudălmi şi lovituri de bici.

În lumina slabă ce se filtra printr-una dintre ferestre, scena părea puţin ridicolă, căci era evident că animalul e prea prăpădit pentru efortul care i se cerea, ceea ce ar fi făcut pe oricine să se teamă că o să-l lase picioarele din clipă în clipă, şi nesocotitul său călăreţ o să se trezească cu cracii în sus şi capul spart.

Santinela care fuma a dat dezaprobator din cap, rânjind uşor, dar tovarăşul său nici măcar n-a clipit.

Sărmanul măgăruş şi-a continuat mersul şovăitor iar stăpânul său, concentrat să se menţină într-un echilibru precar, nu s-a învrednicit nici măcar să ridice privirea sau să salute, dar când a ajuns la mai puţin de patru metri de ei, în mâna lui a apărut un revolver greu.

Fără să aibă timp să reacţioneze, santinela mai voinică a căzut pe spate cu o gaură între ochi.

Cel care fuma s-a întors şi a întins mâna spre armă, dar un alt glonţ i-a intrat prin tâmplă, i-a trecut prin creier şi s-a înfipt în perete.

Cel care i-a eliminat cu atâta sânge rece şi în chip atât de neaşteptat a sărit cu repeziciune de pe animalul obosit, a luat-o la fugă şi, după câteva clipe, a dispărut după primul colţ.

Când din casă au ieşit câţiva bărbaţi pregătiţi să ţină piept oricărui duşman, s-au trezit doar în faţa unui măgăruş ostenit care mirosea cadavrele.

Inshallah!

Gacel Mugtar a mai alergat vreo cinci sute de metri înainte să dispară în bezna unei străduţe înguste, pe care a fugit în grabă din satul tăcut, unde nici măcar un locuitor n-a îndrăznit să scoată nasul afară ca să încerce să vadă de unde dracului se auzeau împuşcăturile.

A continuat să meargă la lumina palidă a stelelor şi, după zece minute, s-a întins pe jos să le privească.

Erau stelele dintotdeauna, care-l călăuziseră în timpul lungilor sale călătorii prin deşert. Erau stelele dintotdeauna, dar acum el se schimbase: nu mai era nobilul imohag care nu făcea decât să tragă în răufăcătorii ce îndrăzneau să-i atace caravana sau camionul; acum era un asasin care doborâse prin viclenie doi oameni, fără să le dea nici cea mai mică şansă de apărare.

Şi-a frecat mâinile cu nisip de parcă astfel ar fi putut să şteargă sângele care nici măcar nu-l stropise, şi a simţit o dorinţă nestăpânită de a vomita. Cu toate că n-a făcut-o, şi-a blestemat soarta cruntă, care dăduse vieţii sale o întorsătură atât de bruscă.

Ştia că începând din noaptea aceea nu mai era cale de întors, deşi în realitate ştiuse asta din clipa când nenorocitul ăla de Hassan îi comunicase că a fost ales braţul executor al unei rase recent batjocorite.

Poate că dacă ar fi reuşit cu un an mai drevreme să-şi plătească datoriile şi să se căsătorească cu Alina, acum ar fi avut un fiu şi şi-ar fi putut duce tot restul zilelor fără altă grijă decât aceea de a asigura traiul familiei sale.

Cu toate acestea, acum gingaşa Alina va fi obligată să-şi caute alt bărbat cu care să aibă copii, în timp ce el va continua să omoare renegaţi sau jihadişti până când vreunul dintre ei va avea ocazia să-i zboare creierii.

La urma urmelor, n-ar fi decât o luptă pe picior de egalitate.

Şi-a amintit ceva ce spunea bunicul lui: „Un tuareg nu trebuie să se înfrunte cu cei slabi, pentru că a-i înfrânge este o dezonoare; dar nici nu trebuie să se înfrunte cu egalii săi, pentru că rezultatul luptei depinde numai de noroc. Trebuie să se înfrunte doar cu cei mai puternici, căci această victorie îi va aduce adevărata glorie“.

Cuvintele acelea i s-au părut întotdeauna foarte frumoase, dar în clipa aceea nu credea că poţi dobândi vreun fel de glorie doar pentru că lichidezi nişte santinele luate prin surprindere.

Sau poate că da?

Poate că, dacă se gândea mai bine, gloria era de fapt mare, dat fiind că nu era vorba de „santinele luate prin surprindere“, ci de adevăraţi mercenari ce fuseseră avertizaţi în prealabil de ce-i aştepta pe viitor.

Zvonul începuse să circule cu o lună înainte, de la nord la sud şi de la est la vest, din Algeria până-n Nigeria şi din Sudan în Mauritania; tuaregii renegaţi, precum şi toţi cei ce se dădeau drept aceştia, aveau trei săptămâni la dispoziţie să renunţe la arme, altfel urmau să fie executaţi oriunde s-ar afla.

Dacă ăia doi cretini au fost aşa de proşti că s-au lăsat păcăliţi de un măgăruş, meritau să se afle oriunde s-ar afla acum.

— Sunt câţiva dintre cei ce-l însoţeau pe colonelul Gaddafi când încerca să iasă din Libia şi care au reuşit să scape, trecând graniţa când l-au omorât, a spus Hassan. S-ar părea că acum aşteaptă să se alăture vreunui grup de jihadişti, dar, din câte ştim, nu sunt adevăraţi integrişti, ci sunt dintre cei care se vând cui plăteşte mai bine.

— Câţi? a întrebat.

— Vreo cincisprezece, aşa că ordinele sunt foarte clare: încearcă să omori câţi poţi, dar fără să rişti. N-avem nevoie de eroi, avem nevoie de justiţiari.

Îi era recunoscător că folosise cuvântul „justiţiar“ şi nu „călău“, care lui i se părea mult mai potrivit, deşi la urma urmelor era totuna, căci ar fi simţit aceeaşi neplăcere indiferent cum l-ar fi numit.

Ceea ce conta cu adevărat era că doi dintre acei mercenari muriseră deja şi complicii lor sigur aveau mai mult decât suficiente motive să înţeleagă că ameninţarea era foarte serioasă, întrucât din acel moment sute de tuaregi care treceau drept beduini paşnici îi pândeau după fiecare dună şi după orice cotitură.

Hassan plecase de la el de acasă fără să-şi arate chipul, dar înainte de asta stătuseră de vorbă doar ei doi aproape o oră, pentru că instrucţiunile pe care avea să i le dea nu trebuia să le ştie Assalama.

Prima, şi fără îndoială cea mai dureroasă, era că trebuia să uite că are prieteni şi familie pentru că din clipa în care o apuca pe drumul acela, singura familie şi singurii prieteni vor fi cei recomandaţi de el.

— Maică-ta trebuie să spună că ai emigrat în Europa şi noi o să avem grijă să-i trimitem bani ca să poată trăi demn până în ziua când va muri.

— Oricât de târziu s-ar întâmpla asta?

— Chiar de-ar trăi o sută de ani.

— Şi ce o să-i spun Alinei? Credea că o să ne căsătorim curând.

— Nimic, pentru că n-ai s-o mai vezi.

Fusese o lovitură foarte dură, cea mai dură poate, pentru că Assalama avea să ştie mereu de ce îşi pierduse fiul, în vreme ce fata avea să trăiască tot restul vieţii crezându-se repudiată de cel care de atâta vreme era sigură că-i va fi soţ.

— Nu e drept…, a murmurat cu tristeţe. Nu e drept în ceea ce mă priveşte, dar mai ales nu e drept în ceea ce o priveşte pe ea, care aşteaptă de atâta timp.

— O să ne ocupăm ca cineva apropiat din familie, nu pot să-ţi spun cine, dar e vorba de cineva care se bucură de încrederea noastră, s-o facă să înţeleagă ce s-a întâmplat… Hassan a făcut o scurtă pauză înainte de a preciza: Cu toate că nu va fi acum.

— Şi de ce e aşa de secret? s-a plâns Gacel. Dacă noi, tuaregii, am hotărât să ne apărăm onoarea, logic ar fi s-o facem în public.

Interlocutorul lui părea obosit sau sătul să tot explice acelaşi lucru, dar fiind conştient de ceea ce îi cere, a decis să mai facă un efort.

— Dacă prin cine ştie ce minune francezii ar hotărî să-şi apere onoarea în public, ar fi dreptul lor s-o facă, aşa cum ar putea să încerce şi italienii, englezii, chinezii sau americanii. Dar, conform legii, tuaregii care trăiesc în Algeria nu au dreptul să apere onoarea tuaregilor care trăim în Niger, nici tuaregii care trăiesc în Ciad, onoarea celor ce trăiesc în Mali… Mă-nţelegi?

— Bănuiesc că da.

— Sunt ţări care adăpostesc între graniţele lor diferite popoare cu diferite obiceiuri, cărora li se aplică aceleaşi legi, dar noi tuaregii suntem un popor împărţit în mai multe ţări, aşa încât fiecare ţară ne aplică propriile sale legi. Dar cel mai rău e că aici, pe întinsul deşerturilor, unde graniţele sunt arareori bine delimitate, nu putem şti niciodată ce lege ne afectează într-un anumit loc şi care ne va afecta cu trei kilometri mai încolo.

— Aşa că până la urmă situaţia e cu adevărat haotică, s-a văzut obligat să recunoască Gacel.

— Tu ai spus-o; noi tuaregii trăim cufundaţi într-o încrengătură impenetrabilă de norme care, în plus, se schimbă de fiecare dată când se schimbă guvernul vreuneia dintre aceste ţări, ceea ce se întâmplă foarte des. În această parte a lumii sunt mai multe zile în care se dau lovituri de stat decât zile când plouă, şi cei care ieri erau democraţi mâine sunt fascişti sau comunişti.

A făcut o pauză, căci vorbise aşa de mult că avea gura uscată, şi după ce şi-a ridicat mâinile cu palmele în sus, vrând parcă să arate că problema aceea este într-adevăr de nerezolvat, a întrebat:

— Ce poţi face când ai în faţa ta o sută de drumuri care duc spre o sută de locuri diferite…? A aşteptat răspunsul, dar cum nu venea, a încheiat: Alegi unicul drum pe care-l cunoşti: codul tuareg, care a fost întotdeauna foarte clar – după faptă şi răsplată. După o jumătate de secol de tăcere prudentă, ettebel¹-ii au început să răsune din nou şi duşmanii noştri au obligaţia să-i asculte sau să se considere morţi.

Gacel Mugtar ştia foarte bine că în trecut, când nobilii imajeghan²-i luau hotărârea dificilă de a face să răsune din nou enormele tobe, semnul unei puteri ce le permitea să convoace întruniri, să judece sau chiar să declare război, absolut oricărui tuareg, fie că era bărbat, femeie sau copil, nu-i rămâneau decât două opţiuni: să se prezinte imediat sau să fugă şi să se ascundă în fundul infernului.

Unii ar putea considera că e absurd să recurgi la un sistem atât de învechit în era telefoanelor mobile, dar era evident că până şi un amărât de vânzător ambulant avea acces la un astfel de telefon şi nimeni nu acorda nici cea mai mică atenţie lucrurilor pe care le spunea, însă doar câţiva imajeghan-i puteau dicta o condamnare la moarte cu un răpăit de tobe.

Totuşi una era să dictezi sentinţe şi altceva, complet diferit, să le şi execuţi, mai ales dacă cei condamnaţi se ascund pe o întindere de nisip şi pietre de două ori mai mare ca Europa.

— Noi ştim că o să fie mult de muncă să-i pedepsim pe cei ce nu ne-ascultă, a adăugat Hassan, de parcă i-ar fi citit gândurile. Dar a fost întotdeauna greu să supravieţuieşti în locul cel mai arid de pe planetă şi suntem singurii care au ochi şi urechi acolo unde nimeni nu are acces. Acolo unde nu vor reuşi să ajungă vreodată nici cele mai moderne armate, cu tot armamentul lor sofisticat, noi vom şti să ajungem.

În privinţa asta avea dreptate, pentru că în inima Saharei nici o maşină nu poate întrece instinctul unui tuareg, nici un satelit de ultimă generaţie n-ar reuşi să găsească urma locului prin care a păşit un beduin tăcut pe o întindere de piatră.

Numai tuaregii dispuneau de o reţea întinsă de păstori răbdători, vânători vicleni, contrabandişti îndrăzneţi sau neobosiţi conducători de caravane, dispuşi să asculte ordinele dictate de ettebel.

— Ei sunt cei care vor avea grijă să-ţi arate unde se ascund vinovaţii…, i-a spus Hassan la plecare. Tu nu trebuie să faci altceva decât să-i elimini.

Inshallah!

Nici un argument şi nici o scuză nu mai stăteau în picioare când ordinele veneau de atât de sus.

Eliminase deja doi, şi în timp ce se uita cum apăreau din neant câteva stele căzătoare, care puneau stăpânire pe bolta cerească preţ de câteva clipe şi apoi se cufundau din nou în beznă, Gacel a prins din nou curaj, spunându-şi că nu este el răspunzător de morţile acelea, ci cei pe care era obligat să-i asculte.

Ajunsese în sat cu trei nopţi în urmă şi se dusese direct la casa curelarului, care îi dăduse informaţii detaliate în legătură cu duşmanii săi: câţi sunt, unde se află, ce fac în mod obişnuit şi care ar fi fost cea mai bună cale de scăpare odată dusă la capăt misiunea.

— Sunt tot cincisprezece, conduşi de un oarecare Omar el Khebir, şi guvernul libian a pus un preţ pe capul lor, acuzându-i de o duzină de asasinate şi nenumărate violuri de femei şi chiar copii. S-ar părea că, după bătălia de la Sirte, şi după ce au înţeles că totul e pierdut, au hotărât să-l abandoneze pe Gaddafi lăsând în urma lor o adevărată dâră de sânge, în fuga spre graniţă. Totuşi, de când au venit în sat, acum aproape cinci luni, n-au provocat nici un incident.

— Toţi sunt tuaregi?

— Majoritatea, cu toate că şi cei care nu sunt par a fi.

Omar el Khebir luase parte la destule bătălii şi văzuse suficienţi morţi cât să nu se mai sperie la vederea celor două cadavre aflate la uşa casei ce le servea drept refugiu, dar starea sufletească i s-a schimbat ca prin minune când a observat că pe spinarea măgăruşului hămesit care se uita la ei cu o privire de milog era scris un cuvânt cu caractere tifinagh, pe care doar tuaregii, indiferent de origine sau naţionalitate, puteau să-l interpreteze – ettebel.

Pentru prima dată după ani întregi, un fior i-a străbătut şira spinării, pentru că ştia că mesajul acela, transmis într-o scriere aproape indescifrabilă, lipsită de vocale, motiv pentru care trebuia citit cu voce tare, astfel încât sunetul consoanelor să ofere indicii în privinţa adevăratului său înţeles, era o condamnare la moarte fără echivoc.

L-a înfuriat faptul că nici unul dintre tuaregii care trăiau în sătucul acela prăpădit, şi cărora le împărţea bani cu generozitate, nu avusese curajul să-l avertizeze că imajeghan-ii îi voiau capul, aşa că după ce a tras câteva înjurături le-a ordonat oamenilor săi să se ducă să le taie gâtul.

Cu toate astea, adjunctul lui, Yusuf Kassar, cumpătat şi impasibil ca întotdeauna, l-a făcut să înţeleagă că probabil fugiseră deja sau, dacă din întâmplare mai găseau vreunul, n-ar fi reuşit decât să-şi piardă timpul şi să complice lucrurile.

— Nimic nu poate să le facă mai complicate decât sunt…, a răspuns cu acreală şeful lui. Orice-am face, o să ne nimicească, dar recunosc că ai dreptate şi că cel mai bine ar fi să ieşim cât mai repede din gaura asta de şoareci şi să ne batem unde ştim cel mai bine s-o facem: în deşert.

Deşertul devenise singurul lor aliat atunci când hotărâseră să-l abandoneze pe dictatorul blestemat care când era la putere îi trata pe oameni ca pe nişte câini, dar când a văzut moartea de aproape ar fi fost în stare să pupe în cur pe oricine bănuia că ar putea să-l salveze. Şi-l amintea văicărindu-se şi tremurând, incapabil să accepte că în câteva luni devenise dintr-un tiran atotputernic, temut şi adulat în mod ruşinos de majoritatea guvernelor, o caricatură împuţită cu un chip dezgustător şi ochi de apucat, care când nu se smiorcăia rodea nervos un os mic de capră.

S-a bucurat îndoit să-l trădeze, nu numai pentru că era un vierme pe care în curând aveau să îl agaţe într-un cârlig, ci şi fiindcă atunci când l-a părăsit a luat cu el o parte din banii cu care socotea că va mitui patrulele de la frontieră.

Şi luau mult, asta putea s-o jure.

Buzunarele unui număr infinit de militari şi politicieni din ţările vecine s-au umflat vizibil datorită legiunilor de rude, prieteni şi adepţi ai colonelului Gaddafi care au plătit adevărate averi ca să scape din iadul în care se transformase Libia, şi foarte puţine au fost guvernele care le-au oferit azil în mod gratuit şi din motive umanitare celor care vreme de atâţia ani se comportaseră complet inuman.

Simplul fapt de a trăi nu a mai ajuns de prea multe ori să coste atât de scump; cei care nu erau dispuşi să plătească preţul stabilit erau obligaţi să rămână de partea cealaltă a frontierei, aşteptând să vină cineva să le ceară plata în sânge pentru sângele vărsat din vina lor.

Conştient de acest lucru, în ziua în care Omar el Khebir a zărit la orizont o patrulă de bărbaţi în uniforme ce le tăia calea, nici măcar nu i-a trecut prin minte să se înfrunte cu ei, ci s-a mulţumit să-i comunice locotenentului lor împuţit că sunt dispuşi să plătească o sută de mii de dolari ca să-i lase să-şi continue drumul.

Opţiunile erau foarte simple: dacă-i obligau să se întoarcă, ar fi căutat alt punct de frontieră sau altă ţară, cu militari mai înţelegători; dacă hotărau să-i atace, ei ar fi spintecat sacii cu bani, ca vântul să împrăştie bancnotele de-a lungul şi de-a latul deşertului şi bănetul să sfârşească drept hrană pentru capre.

Zdrenţărosul locotenent n-a întârziat nici jumătate de minut să ia o hotărâre, în parte pentru că decizia fusese luată în prealabil de superiorii săi: optzeci la sută din sumele încasate la frontieră pentru „dreptul de azil“ ajungeau în tezaurul statului, iar restul se împărţea între grăniceri în funcţie de rangul pe care-l aveau, căci ei erau cei ce se prăjeau sub un soare de foc.

Ce-i drept, militarii se prăjeau cu foarte mare plăcere, pentru că, trăind într-una dintre ţările cele mai sărace ale planetei, atât soldaţii cât şi ofiţerii se simţeau incredibil de fericiţi să câştige în câteva luni mai mult decât ar fi visat să o facă în toată viaţa lor. S-ar putea spune că fugarii gaddafişti deveniseră noua mană cerească a deşertului.

Conform legilor internaţionale, celor care cereau azil politic li se rechiziţionau armele înainte de a trece frontiera; dar, abia trecută graniţa, descurcăreţul locotenent accepta să le vândă înapoi cele mai proaste arme, pentru că ştia că e periculos să umbli neînarmat prin ţinuturile acelea ostile, pline de bandiţi.

Cu toate că îi luase iubitul său Remington şi binoclul cu infraroşu, Omar el Khebir îşi amintea aproape cu drag de acel personaj neruşinat, întrucât, dacă le-ar fi interzis trecerea, rebelii care erau pe urmele lor i-ar fi omorât la fel cum îl omorâseră şi pe abominabilul lor dictator.

Au mers noaptea, mereu spre sud, preţ de câteva zile, evitând să se apropie de drumuri, fântâni, oaze sau meleaguri locuite şi au rămas luni întregi ascunşi în munţi, aproape de un defileu sălbatic unde se formase o mică lagună, trimiţând din când în când câte doi oameni să facă rost de provizii.

Trebuia să aştepte liniştiţi ca lumea să uite de mercenarii lui Gaddafi, pentru că majoritatea celor care s-au lăsat prinşi au fost până la urmă linşaţi, iar una e să mori pe câmpul de luptă, şi cu totul altceva să fii ciomăgit de o hoardă de zdrenţăroşi înfometaţi şi de babe ştirbe, să fii stropit cu benzină, singurul lucru care se găsea din belşug în momentele acelea în Libia, şi să ţi se dea foc.

Incapabili să suporte neajunsurile, căldura infernală şi mai ales lipsa femeilor, doi dintre oamenii lui au dezertat până la urmă dar, cum era de aşteptat, n-au ajuns prea departe. Unul s-a împuşcat înainte să fie prins şi celuilalt i-au rupt picioarele, după care l-au lăsat în mijlocul câmpiei, să-l înveţe hienele şi vulturii ce înseamnă să te ţii de cuvânt.

Cine jura să se pună în slujba şi la ordinele lui Omar el Khebir avea obligaţia să-l servească până îşi dădea ultima suflare.

Inshallah!

Totuşi, s-ar părea că de astă dată voinţa lui Allah a fost alta, căci hienele n-au venit la întâlnire, poate pentru că era un loc prea îndepărtat, iar vulturii n-au prea îndrăznit să se apropie câtă vreme viitorul lor festin continua să agite cu furie un băţ, nefăcând altceva decât să se învârtă în cerc aşteptând să vadă ce se întâmplă, fără să rişte să le rupă vreo aripă.

În mijlocul Saharei un vultur care nu poate să mai zboare moare foarte rapid în ghearele semenilor săi.

A vrut Allah, ale cărui căi, cum bine ştim, sunt de obicei de nepătruns, ca un camion cu contrabandişti care, cum bine se ştie de asemenea, preferă să aleagă căi puţin bătute, să zărească în depărtare zborul alene al păsărilor şi să se apropie, în speranţa că dau de cadavrul vreunui gaddafist care ar mai avea asupra lui obiecte de valoare.

Mare le-a fost mirarea când l-au găsit pe nefericitul însetat şi încă şi mai mari discuţii au fost până să se hotărască dacă să-l ia cu ei sau să-l lase în plata tristului său destin, dar până la urmă a învins spiritul milostiv al beduinului şi l-au luat, deşi fără cine ştie ce chef.

Şi a fost a treia dorinţă a lui Allah, şi de astă dată cu adevărat oportună, ca ei să fie contrabandişti care făceau comerţ cu medicamente, meserie cu adevărat periculoasă dar incredibil de bănoasă şi de bine văzută, căci la fiecare trei medicamente care se vindeau în acea parte a Africii unul era un fals grosolan importat din China sau India. Bolnavii sau familiile lor erau furioşi şi aproape disperaţi că trebuie să-şi folosească modestele resurse pentru ceva ce de multe ori făcea mai mult rău decât bine, astfel că n-aveau încredere în farmacii sau în furnizorii lor obişnuiţi.

În urmă cu cincisprezece ani, Nigerul a fost devastat de o cumplită epidemie de meningită, în timpul căreia traficanţi lipsiţi de scrupule au înlocuit optzeci de mii de vaccinuri autentice cu tot atâtea contrafăcute, ceea ce a provocat moartea a aproximativ trei mii de pacienţi, majoritatea copii.

În urma unei asemenea tragedii şi a altora nu atât de funeste, dar la fel de dramatice, a apărut ceea ce a luat numele de branşa „contrabandiştilor onorabili“, aventurieri îndrăzneţi a căror activitate era într-adevăr în afara legii, dar care aducea beneficii ce se bazau pe prestigiul personal şi pe autenticitatea produselor pe care le ofereau, în special viagra, dat fiind că, din zece pastile care se vindeau în farmacii, opt nu erau decât făină vopsită în albastru.

Abominabilul comerţ cu medicamente contrafăcute putea aduce profituri de cinci sute la unu, chiar mai mari decât comerţul cu droguri, dar „importul“ de medicamente garantate, fără să plăteşti vamă, constituia de asemenea o activitate foarte bănoasă şi, într-un anumit fel, „decentă“.

Clienţii acestor contrabandişti ştiau foarte bine că dacă se întâmpla ca marfa să fie contrafăcută, se puteau considera morţi, întrucât nimeni nu era dispus să rişte să facă puşcărie sau să dispară pentru totdeauna în deşert pentru ca la sfârşitul unui periplu atât de periculos un intermediar lacom să le ştirbească prestigiul.

Din fericire pentru rănit, calmantele şi antibioticele pe care i le-au dat salvatorii săi erau autentice şi, drept recompensă, n-a ezitat să le indice locul exact în care se ascundeau cei care-l lăsaseră invalid pe viaţă şi pentru capturarea cărora autorităţile libiene ofereau o recompensă mai mult decât generoasă.

După câteva zile, când credinciosul Yusuf s-a întors cu provizii şi a menţionat că a găsit câteva resturi lăsate de vulturi din dezertorul care se sinucisese dar nici urmă de celălalt, Omar el Khebir şi-a dat seama că sosise momentul să schimbe peisajul.

După câteva luni, descoperind mesajul scris pe spatele măgarului ce părea că fusese trimis de Satana însuşi chiar din infern, a ajuns la o altă concluzie: nu era suficient să schimbe doar peisajul, acum trebuia să-şi găsească aliaţi suficient de puternici ca să-l poată ajuta să se înfrunte cu blestemaţii de imajeghan-i şi tobele lor afurisite.

Şi primii la care s-a gândit au fost jihadiştii.

Îi dispreţuia pe fanatici, mai ales pe cei care se sacrificau strigând: „Allah este mare“; pentru că Allah este aşa de mare că nu are nevoie de asemenea sacrificii ridicole ca să demonstreze că este unicul Dumnezeu adevărat, şi îi detesta pe cei care se lansau orbeşte în luptă, ştiind că dacă Creatorul făcuse bine dându-le oamenilor o inteligenţă care să-i deosebească de animale, nu o făcuse pentru ca ei să se comporte ca o turmă de bivoli.

Cu toate acestea, acum era obligat să se amestece cu bivolii ca să se apere de atacurile unui leu singuratic.

Căci un lucru ştia bine în situaţia aceea, şi anume că imajeghan-ii nu doreau o înfruntare deschisă între diferitele grupuri rebele de tuaregi; preferau să rezolve fiecare problemă ca justiţiari anonimi.

1. Grupare tribală a tuaregilor, condusă de un amenokal (în ar., în orig.).

2. Războinic tuareg cu o poziţie superioară în ierarhia socială (în ar., în orig.).