© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6272-2

ISBN PDF: 978-973-46-6273-9

ISBN print: 978-973-46-6165-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Albrecht Dürer (1471-1528), Aripă de dumbrăveancă (1512)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VERONICA D. NICULESCU este scriitor şi traducător. A publicat volumele de proză scurtă Adeb (Limes, 2004, Premiul pentru Debut al USR Sibiu), Orchestra portocalie (Cartea Românească, 2008) şi Roşu, roşu, catifea (Casa de Pariuri Literare, 2012, nominalizări la Premiile Radio România Cultural şi la Premiul Naţional pentru Proză Ziarul de Iaşi) şi cărţile-pereche Simfonia animalieră (Casa de Pariuri Literare, 2014, Premiul „Cercul Literar de la Sibiu“ acordat de USR Sibiu, nominalizare la Premiul Naţional pentru Proză Ziarul de Iaşi) şi Hibernalia (Casa de Pariuri Literare, 2016), precum şi două volume în colaborare cu Emil Brumaru: Basmul Prinţesei Repede-Repede (Polirom, 2009) şi Cad castane din castani (Polirom, 2014, nominalizare la Premiile Revistei Observator cultural). Antologie de proză scurtă a autoarei: Floribunda (TipoMoldova, 2012). A tradus peste douăzeci de volume din limba engleză, din opera lui Vladimir Nabokov, Samuel Beckett, Don DeLillo, Siri Hustvedt, Eowyn Ivey, Lydia Davis, Tracy Chevalier.Locuieşte în Bucureşti împreună cu soţul ei, o mulţime de flori adevărate şi cîteva animale imaginare.

When he was small, when he would fall,

on sand or carpet he would lie

quite flat and still until he knew

what he would do: get up or cry.

After the battle, flat and still

upon a hillside now he lies –

but there is nothing to decide,

for he can neither cry nor rise.

Vladimir Nabokov, A Poem

Partea întâi

Pe drum

Trei lucruri s-au întâmplat astăzi pe drum. Mai întâi a fost bătrâna de la chioşcul de ziare, care a luat cu stânga ziarul şi cu dreapta i-a îndesat în palmă vânzătorului o punguţă cu banii. Vânzătorul a cules de acolo, de lângă ghemotocul de hârtie şi plastic, o papiotă de aţă galbenă – pe aceasta i-a dat-o înapoi femeii. S-a auzit un chicotit. Apoi, când am intrat în metrou, un băiat care tocmai muşcase dintr-un biscuit a rămas aşa o vreme, încremenit în muşcătură cât să se uite la mine, până m-am aşezat în faţa lui, după care a început să mestece. Iar la ieşirea din metrou, cum urcam pe scara rulantă privind în sus şi aşteptându-mă să văd cerul, s-a ivit uriaşă, în stânga, ocupând tot ceea ce-ar fi trebuit să fie cer, firma unui magazin. „Pull&Bear“, am citit şi m-am gândit fără să vreau la lup, unul dintre acele gânduri neduse la capăt, doar un fior.

Când m-am oprit la semafor, am remarcat în faţa mea un bărbat, treizeci-treizeci şi cinci de ani, cu rucsac în spinare şi un pahar de cafea în mână. Am traversat în urma lui şi tot în urma lui am cotit după zebră, şi-am bănuit că mergea în acelaşi loc ca şi mine, poate după forma colţuroasă a rucsacului, poate după paharul de cafea sau după pasul hotărât – ştia calea. În curând ni s-a mai alăturat cineva. Mergea în aceeaşi direcţie, dar sigur nu şi în acelaşi loc. Un vagabond cu pas târşâit. Venea în spatele meu de-a lungul malului, Dâmboviţa în dreapta, pista de biciclişti în stânga, pas lung, greoi, lent, am ascultat şi mi-am zis că fie avea pantofii mai mari cu un număr sau două, găsiţi în vreun tomberon ori căpătaţi de pomană, fie pur şi simplu aşa purta el, pantofi foarte mari. M-am gândit iarăşi la lup, deşi puteam să mă gândesc la tata, el poartă patruzeci şi şase, ba chiar şi patruzeci şi şapte. Am încercat să merg mai repede, paşii vagabondului se ţineau la fel de aproape de mine. Am lăsat-o mai uşor, paşii rămâneau la fel de aproape de mine.

Am mers o vreme aşa, între cei doi. N-aveam decât să mă gândesc la lup, acel lup cu un „u“ ca o răsuflare în mijloc, literă nerostită, doar aer expirat. Cred că mă obişnuisem cu târşâitul pe urmele mele, fiindcă am tresărit când mi-am dat seama că nu se mai aude. Am privit în urmă, o dată, scurt, şi imediat încă o dată, mai lung, abia acum speriată: în spate, cât era strada de întinsă, nimeni. Aşa şi lupul, îţi apare şi-ţi dispare când nu te aştepţi. Mi-am potrivit pasul după bărbatul din faţă.

Mergea într-adevăr în acelaşi loc ca şi mine. Sau mai degrabă eu mergeam în acelaşi loc ca şi el, fiindcă eu veneam prima oară, aşa, cu speranţe neclare, ca să încerc să scriu o poveste, măcar un început. Mai trecusem de fapt de vreo două ori pe aici, dar nu ca să stau, doar ca să văd nişte expoziţii de grafică, şi cred că atunci îmi zisesem că ar fi un cotlon bun pentru scris – spaţii ample, cu multe birouri înşirate de jur împrejur, la perete, pe fiecare nivel, iar în unele zone întunecate, ferite, se iveau când nu te aşteptai oaze iluminate de veioze conştiincioase, şi era linişte, linişte. Bărbatul a părăsit trotuarul, a cotit şi a urcat nişte trepte de lemn, o improvizaţie rămasă probabil din vremea când aici era şantier, scânduri cu urme de vopsea roşie, apoi a traversat o fâşie înierbată pe o scurtătură şi a continuat să meargă pe asfaltul proaspăt, până la intrare, unde s-a pierdut printre oamenii din faţa bibliotecii. Erau surprinzător de mulţi. Ce căutau aici în toiul verii? Probabil, mi-am zis, refugiaţi de la tribunalul de peste drum, unde se afla o mulţime mai mare. Veniseră pe partea asta ca să se adăpostească de soare?

Am intrat în bibliotecă, nu m-a întrebat nimeni nimic de vreun permis, am urcat la mezanin, am dat roată căutând un loc mai ferit, erau destule, am ales o masă cu vedere spre intrare, ca să zăresc un pic de verdeaţă şi drumul pe care venisem, mi-am scos laptopul mic, agenda, creionul, apoi am văzut prin parapetul de sticlă automatul de cafea de la parter, am ezitat două clipe, mi-am strâns lucrurile şi-am coborât, de data asta cu o scară rulantă pe care abia acum am observat-o. Am citit bileţelul galben care anunţa cu prea multe semne de exclamare că automatul a rămas fără apă, am traversat sala de expoziţii în căutarea altuia, l-am găsit, m-am chinuit să dibuiesc fanta pentru hârtii de un leu, nu am găsit-o, deşi m-am uitat foarte atentă, bifând cu privirea fiecare orificiu şi buton, calmă, de sus în jos şi apoi de jos în sus, aşa că m-am dus şi-am citit iarăşi anunţul de la primul automat, cel sterp, şi-atunci am observat fără să vreau fanta pentru hârtia de un leu, aşa că am revenit la al doilea automat, care avea fanta în exact acelaşi loc, jos de tot, am băgat două bancnote, am apăsat butoanele necesare, m-am opărit pe degetul mare când am încercat să extrag paharul din ghearele de plastic, am folosit un şerveţel ca să pot lua cafeaua mult prea fierbinte, am urcat iarăşi cu scara rulantă. La masa mea se aşezaseră între timp doi băieţi vorbăreţi şi îmbrăcaţi la fel, bermude de blugi, tricouri albe mulate şi tunsoare marinărească, aşa că m-am aşezat la alta, dincolo de o coloană solidă.

Acum sunt singură la o masă mare, pătrată, de lemn, cu patru locuri. Pe un scaun stau eu, pe altul stă geanta mea. Băieţii au plecat imediat după ce m-am aşezat, au trecut pe lângă mine şuşotind, i-am văzut pe geam traversând strada şi întorcându-se la tribunal, unde poate că vor depune o mărturie despre o bătaie dintr-o seară, dintr-un bar de la ţară, când vreun prieten trosnit de un altul a căzut şi s-a lovit cu capul de un bolovan din drum, în timp ce o fată ţipa.

Mezaninul are o formă circulară – „circular“ e un fel de a spune, conturul este pătrat, mesele sunt aşezate pe margine, centrul e gol, astfel că prin parapetul de sticlă pot privi la parter, la siluetele albe ale personajelor dintr-o expoziţie de sculptură. Un bărbat de ghips stă aşezat pe o bancă şi e înconjurat de animale, s-au adunat în jurul lui şi par să aştepte ceva, o vacă, o oaie, o gâscă, o pisică, un câine, parcă şi un leu, şi-un flamingo, un mic cârd cu gâturile alungite. Bărbatul e dezbrăcat şi are o mână întinsă la orizontală, poate le vorbeşte, poate le spune că vor pleca undeva cu toţii în curând, poate cu o barcă, poate pe jos, sau poate că, dimpotrivă, ei vor rămâne aici orice-ar fi, în biblioteca asta cu automate de cafea şi refugiaţi de-ai tribunalului – animalele stau aşezate în fund şi-l ascultă.

Mi-e frig, ventilaţia huruie prea tare şi n-am nici cea mai mică idee dacă o să pot scrie aici. Nu am scris niciodată într-un loc străin, cu lume în preajmă.

Mă tot uit pe fereastră, oameni mititei şi coloraţi stau pe treptele tribunalului, aşteptând în soare sentinţe sau amânări, trece o bicicletă albastră, maşini trec în ambele sensuri, iar între benzile asfaltate, netulburaţi de nimic din toate astea, înfloresc trandafirii. În tufe înalte, sângerii şi roz – un roz pe care, dac-ar fi vorba de altceva, de exemplu de pielea unui om sănătos într-o dimineaţă fericită, a unui om fericit într-o dimineaţă însorită, a unei dimineţi oarecare văzute de ochii unui om liniştit, l-am putea numi, cu un oarecare extaz, trandafiriu.

Povestea pe care vreau să o scriu nu există decât dacă eu mă aşez şi o scriu.

Asta ar trebui să mă facă să îmi doresc să o scriu.

Acum în faţa mea s-a aşezat o fată. Ezitase un pic, se uitase şi dincolo de coloană, iar eu sperasem să se ducă acolo, însă a decis să vină aici. A trântit pe masă Noul Cod civil şi opt legi uzuale şi-apoi un dosar gros cu pagini trase la xerox şi subliniate intens cu marker portocaliu, asta exact când priveam pe geam şi remarcam că trece o bicicletă albastră, astfel că ziua mea se termină aici. În preajma legilor, literatura se gheboşează şi tace.

*

Din tot drumul încoace, în acest oraş încă străin, către acest loc aproape străin, o singură bucăţică îmi este familiară, cu adevărat familiară. O simt de parcă întreaga mea copilărie ar fi concentrată acolo, în mica porţiune pentru a cărei traversare nu îmi sunt necesari mai mult de şapte-opt paşi. Peticul de iarbă de dincolo de scările de lemn pe care-am urcat ieri pentru prima oară, pe care-am urcat şi azi şi pe care voi urca zi de zi pentru o vreme, poate până când va fi gata povestea. Sunt câteva trepte, iar în capătul lor ceea ce seamănă cu începutul unui ponton, vreo trei metri de scânduri aliniate. Dacă aş continua să merg în direcţia aceea, aş ajunge pe malul de pământ al Dâmboviţei, acolo unde râul face un cot ocolind biblioteca – deşi sigur că mai întâi a fost râul, cu cotul, fără să ocolească nimic. Dar eu o iau la stânga de pe podeţul de lemn şi traversez zona aceasta înierbată, păşesc pe potecă şi simt între pielea tălpilor mele şi pielea tălpilor sandalelor ţărâna fină, foarte uscată, măcinată din terenul crăpat, o frântură de glob pământesc delimitată în hărţi de ţări cât palma şcolarilor, iar de o parte şi de alta a potecii sunt flori de traista-ciobanului, piciorul-cocoşului şi trifoi alb şi roşu, minusculele flori uriaşe ale copilăriei mele petrecute la un bloc aflat la o margine de oraş, nu acesta, locul în care ştiu că n-o să mai ajung niciodată, nici dacă astăzi aş ajunge acolo.

Când merg din nou pe asfalt, pe porţiunea de vreo douăzeci de metri până la intrarea în bibliotecă, iarba cu flori continuă în dreapta, şi-mi legăn braţul din mers fără ca nimeni să poată bănui că mângâi în aer nu creştete de fiinţe dispărute, ci aure suspendate de flori nemângâiate. Într-un fel asemănător mă aplecam şi dezmierdam acum ceva ani golul de la picioare, după ce-mi murise motanul.

*

Astăzi m-am aşezat într-un colţ, e mult mai bine aici. În spate şi în stânga am un şir de desene de Pallady, iar cel de lângă umărul meu, „Femeie tânără citind“, poartă data de 24 decembrie 1938.

Şi iarăşi am văzut şi s-au întâmplat lucruri tulburătoare pe drum şi, deşi mi-am propus să nu mă gândesc excesiv la toate amănuntele, ele revin şi se rotesc în timp ce stau aici, scriind despre altele. Mai întâi, am văzut o vrabie pe trotuar, pe strada din spatele Ateneului, în locul unde toată vara au pictat un bărbat şi o femeie, veneau acolo cu şevaletele, se uitau fiecare la câte o clădire şi o reproduceau, el în mai multe detalii. Acolo era vrabia, cu faţa în jos, cu gâtul frânt, şi-a trebuit să mă forţez să nu duc nici un gând mai departe, stop, stop, oprirea este un exerciţiu pe care îl practic de la o vreme, la fel cum exerciţiu este şi surprinderea lentă a amănuntelor din jur, din prezentul acesta, cum am învăţat dintr-o carte, strâmbând din nas până am priceput că într-adevăr mă ajută. („Când mâncaţi struguri, luaţi o singură boabă, ţineţi-o o vreme în faţa ochilor, priviţi-o cu atenţie, observaţi cum trece lumina prin ea, studiaţi-i forma, culoarea, apoi ţineţi-o în gură fără să o striviţi, exploraţi-o cu limba încet, apoi etc.“)

Apoi, la metrou, coboram cu scara rulantă şi nu mă grăbeam, auzisem trenul venind, văzusem şi şuvoiul de oameni urcând, dar îmi ziceam, uite, eu nu mă grăbesc, şase minute de aşteptare, şase minute bune în plus, e şi asta ceva, iar când am ajuns pe peron trenul era încă acolo, cu uşile închise, gata să plece, dar totul încremenit. Un gardian dinăuntru m-a privit cu capul întors într-o parte, păsăreşte, după care s-a rotit pe călcâie şi a făcut un pas înainte, a întins mâna şi a apăsat, iar uşa s-a deschis doar pentru mine. Am intrat, deşi nu ţineam, i-am mulţumit când am trecut pe lângă el, însă deja se întorsese cu spatele şi nu mi-a răspuns. Aşezată, cu geanta şi laptopul în poală, m-am întrebat ce văzuse bărbatul acesta din mine, atât mă interesa cu adevărat, ce văzuse, adică ce fel de femeie.

Pe ultima bucată de drum, am observat la vreo sută de metri în faţa mea un bărbat înaintând cu pas hotărât, cu rucsac pătrăţos în spinare, şi-am crezut că e acelaşi de ieri, aşa că am mărit un pic pasul, dar nu l-am putut ajunge, deşi s-a oprit pentru câteva clipe ca să citească un mesaj de pe telefon, apoi a cotit-o spre apă, un pic înainte de scările de lemn, prin pâlcul de mesteceni. Acum, pentru că nu mai avea soarele în faţă, l-am putut vedea mai bine. Nu era acelaşi, avea părul alb. Pentru că semăna foarte tare cu bărbatul de ieri, m-am gândit că poate îmbătrânise peste noapte, poate că mai primise şi alte mesaje şi albise peste noapte, şi poate că deodată nu mai avea chef de bibliotecă, poate se ducea să privească pescarii. Şi m-am întrebat de ce nu aş face-o şi eu. Dar am continuat să merg înainte, pe scările de lemn, pe poteca de pământ. Într-o zi, mi-am zis, o să cotesc şi eu pe sub pâlcul de mesteceni şi o să mă duc să mă uit la pescari.

Mă mai luptam să alung şi imaginea unui porumbel fără cap zărit în iarbă un pic mai devreme, când vrabia era deja de mult dispărută, şi imaginea unui pescăruş mâncând din porumbel, aşa cum îmi spusese o prietenă că se întâmplă pe-aici, ea vede mereu pe fereastra de la birou.

Când am dat cu ochii de mulţimea de la intrare – acum mi s-au părut bibliotecari ieşiţi la o ţigară, şi cu siguranţă asta şi erau, nici o legătură cu tribunalul de peste drum –, m-am întrebat iarăşi ce fel de femeie văzuse gardianul din metrou şi ce-l făcuse să-i deschidă uşa acelei femei, dar m-am scuturat repede. Uneori mă scutur doar ca să îmi cadă mai bine părul peste obraji şi să mi se ascundă firele albe care mi-au apărut pe la tâmple. Mă tem să nu devină un tic. Alteori pur şi simplu mă scutur de gândul că din afară sunt văzută ca o femeie. Mă îngrozeşte faptul că eu sunt singura care nu poate vedea această femeie.

Acum, la mezaninul bibliotecii, singură la o masă de patru, mă uit la oamenii aşezaţi între timp la mesele din faţa mea şi mă întreb dacă vreunii dintre ei se întreabă cum îi văd eu, femeia de la ultima masă. Dacă nu cumva asta li se pare insuportabil şi dacă, simţindu-se deodată atât de neajutoraţi, nu le vine să se aplece, să mângâie vreun gol de la picioare, în căutarea unui creştet, a unei spinări cunoscute, a unui punct oarecare de sprijin. Ştiu că privind atâta în jur nu fac decât să dau roată singurului lucru pentru care mă aflu aici: să scriu despre lup. Dar aşa face şi lupul, ba şi tânărul căţelandru de oraş, ba până şi bietul pisoi de apartament înainte să se cuibărească: dă roată, roată, ca să culce cu trupul său iarba înaltă, sau covorul, sau plapuma, să bătătorească un pic stratul moale, să-şi croiască loc de înnoptat. Scrisul fără bătătorit şi ocoliş nu se poate.

*

Deşi am plecat mai devreme, azi toate băncile de pe malul Dâmboviţei erau ocupate. E şi normal, aceştia sunt oamenii care înnoptează aici. Pentru ei e târziu, nu devreme.

Pe fiecare bancă dormea câte-un moloi cu sacoşa sub cap, cu faţa spre cer, uneori acoperită, alteori nu. Mă uit la fiecare în parte de parc-aş fura, şi chiar fur, privesc corpurile neajutorate în somn, expuse, obrajii neraşi, gurile căscate, o bucată de piele deasupra unei curele, picioarele obosite în încălţări cu mutre de buldogi, bocceluţa cu toată avuţia, şi nu mă pot abţine, mă gândesc la trupurile sexuale, pofticioase şi funcţionale, şi probabil frumoase pe sub stratul de haine şi cel de mizerie, unele mai tinere ca al meu, unele mai sănătoase ca al meu. Mă gândesc la şoarecele slab dintr-un laborator, cu mult mai sănătos şi longeviv după ce suferise de fiecare dată când, ajungând victorios la capătul labirintului său dificil, nu găsise mai nimic, spre deosebire de şoarecele dolofan care primise tot ce poftea şi mai mult decât atât: o moarte prematură. Însă atunci când unul dintre aceşti oameni slabi şade în fund, treaz să zicem, privind într-un punct fix din zloata aburită a noii zile, îi evit privirea.

Deşi am ajuns mai devreme, azi toate locurile din bibliotecă păreau ocupate. Mezaninul este închis pentru curăţenie două zile. La parter, locurile pe care le zărisem ieri, mai retrase, dincolo de toalete, într-un şir de măsuţe rotunde de o singură persoană pe sub nişte ferestre înalte, erau luate deja. M-am aşezat la o masă dreptunghiulară de şase persoane, trei faţă-n faţă cu trei, unde o japoneză şi-o arăboaică studiază cuminţi sub veioze, cu căşti în urechi. Scrisul într-un loc străin, necontaminat de propria mea persoană, se vede că nu e doar posibil, ci chiar merge binişor. Însă azi se adaugă zgomotul făcut sus de femeile de serviciu. „M-au luat nişte transpiraţii ca naiba!“, strigă una şi nu-i răspunde nimeni, fiindcă toate celelalte au propriile lor exclamaţii, niciodată răspunsuri. Aspiratorul profesionist bâzâie puternic – aş zice cumplit, însă nu mi se pare cumplit, deşi japoneza şi-a cuprins capul în palme.

*

Ieri, când am plecat de aici, am văzut pe malul apei un lup alb. Îl plimba într-o lesă o femeie între două vârste. Nu samoyede şi nu akita, ci pur şi simplu lup alb. Probabil că dacă aş fi întrebat, femeia mi-ar fi spus un nume sofisticat, de cine ştie ce rasă. Dar n-am făcut decât să-l privesc cum trecea precaut prin iarba uscată, cu urechile ciulite, cu coada dreaptă, cu razele soarelui străbătându-i firele translucide, drepte, cu capete fine. M-am gândit că numai lumina îl făcea să pară alb, fiindcă de fapt blana animalelor albe este lipsită de culoare, transparentă, ca a urşilor polari, reflectând văzduhul şi cerul. O absenţă. Ca el. Mi-am imaginat lupul noaptea. Şi l-am văzut argintiu, capturând fire din lumina piezişă ce pătrunde printr-o fantă dintre perdele. De fapt, doar o dungă din trupul lui mare scânteind în pat, ca un lemn albit de ape şi aruncat pe un mal, o spinare întoarsă spre mine, restul confundându-se cu aşternuturile, dune de nisip uşor legănate de respiraţie, printre alte dune de nisip, încremenite, cărţi de jur împrejur.

Iar peste vreo douăzeci de metri, la semafor, când m-am mai obişnuit cu lumina, m-am uitat la telefon ca să văd cât e ceasul şi am văzut numele lui pe ecran. Trecuseră două minute de când mă sunase. Am aşteptat să ajung pe partea cealaltă, am tras aer în piept şi i-am atins numele cu un deget.

„Miranda, fii şi tu mai prezentă“, mi-a zis, după ce mi-a povestit pe scurt intervenţia chirurgicală. Dar mă străduiesc să nu mă gândesc la asta acum.

*

„Fii şi tu mai prezentă.“

Dar eu vin la o bibliotecă aflată la trei kilometri de casă tocmai ca să plec de lângă fereastra deschisă, de lângă rama de lemn în care mă mir că nu s-a săpat o spirală îngustă care să mă înghită cu totul.

Ar mai fi două biblioteci, mult mai aproape de casă. Am fost invitată, într-un mod cu totul surprinzător, să susţin peste câteva zile o lectură la una dintre ele. Nu am intrat niciodată în clădirea aceea, deşi trec aproape zilnic pe lângă ea. În curte s-au instalat băncuţe şi hamace, se numeşte grădină de citit. Eu n-aş putea citi acolo. Dar, tot aşa, acum un an aş fi zis că n-aş putea scrie în alt loc decât acasă.

„Fii şi tu mai prezentă“, zice. Dar eu cimin aud, ihcev aud.

Am început să scriu din prima zi în care am venit aici. Nu înţeleg. Nu înţeleg, dar îmi convine. Când scriu despre stelele de pe cer şi despre castelul de pe malul lacului, nu-mi trebuie să văd alte stele, alt turn. Îmi trebuie o planşă albă, un spaţiu neutru de umplut cu culorile mele, cu acea nuanţă intermediară pe care-o tot caut şi care-mi tot scapă, dintre argint şi aramă. În fiecare zi m-am aşezat în alt loc. Azi aş fi stat tot acolo, în colţul cu desene, dar nu s-a putut. Aş fi încercat şi una dintre acele măsuţe de o persoană. Poate că şi mutatul ăsta dintr-un loc în altul are un soi de iz religios – sau poate nu-i decât spaimă. Să nu ai nimic, să nu poţi pierde nimic. Simplă socoteală. Dar lucrurile banale etc., poate unii îşi vor aminti asta, ne sunt cele mai preţioase averi.

Astăzi am început să scriu din clipa în care m-am aşezat, ceea ce nu mi se întâmplă niciodată acasă. Ajută faptul că biblioteca este departe. Drumul dintre casă şi bibliotecă e distanţa dintre realitatea mea şi poveste. Sunt foarte prezentă aici. Aşa i-am şi zis.

*

În faţa mea s-a aşezat un bărbat spre cincizeci de ani, slab, nervos, a trântit pe masă o mapă, a extras din ea câteva foi albe şi, plesnind la fiecare mişcare, când aprinde veioza, când îşi pune telefonul la încărcat, când întoarce o foaie pe dos, s-a pus pe scris cu un pix. Nu m-am putut abţine, până la urmă tot am citit în susul foii: „Domnule comandant“. Bărbatul scrie şi scrie, apăsând zdravăn cu arătătorul gros, ca un baton de plastilină întărită, fiecare pagină terminată şi dată deoparte. Am crezut că îşi încheie cererea pe pagina a patra, unde a subliniat ceva insistent, dar lucrurile nu se termină acolo unde crezi tu că se termină, aşa că a continuat, a scris-o şi pe a cincea, numerotată cu furie în partea de sus. Acum le-a dat pe toate deoparte şi a început o pagină nouă: „Către Poliţia Municipiului Bucureşti“. Pentru mine, ziua de scris se termină aici. N-am schiţat decât vreo cincisprezece versuri, mai mult am recitit şi m-am gândit. Afară trebuie să fie cald, teribil de cald, şi o realitate care stoarce seva din tine. Astăzi mi-e poftă de ea.