Adrian Marino

Viaţa unui om singur

Editura Polirom

2010

© 2010 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

ISBN eBOOK: 978-973-46-2055-5

ISBN: 978-973-46-1628-2

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Notă asupra ediţiei

Viaţa unui om singur, consistent volum de memorii al regretatului cărturar Adrian Marino, a cunoscut, aşa cum mărturiseşte autorul în chiar debutul său, două versiuni. O primă versiune datează din 1993, fiind revăzută un an mai târziu. Această autobiografie se opreşte la anul 1989. Dincolo însă de incompletitudinea ei, autorul ajunge să fie nemulţumit de caracterul prea „anecdotic” şi marea întindere a acestei prime forme. O spune într-o convorbire cu Mircea Iorgulescu, difuzată la Radio Europa Liberă în 10 mai 1997 (transcrisă şi publicată în România literară, nr. 28/20-26 iulie 2005) : „E un volum imens, de vreo 1 400 de pagini, care trebuie puţin redus şi rescris, în sensul că vreau să-l modific spre o autobiografie pur intelectuală, ideologică şi culturală. În prima versiune este prea anecdotic, prea istoric, prea factologic”.

Doi ani mai târziu, în 1999, Adrian Marino revine asupra manuscrisului şi hotărăşte să-l rescrie integral pe noi baze, completându-l cu anii postdecembrişti. Această a doua versiune, agreată de autor, o publică acum Editura Polirom, prin amabilitatea dnei Lidia Bote-Marino, care ne-a pus la dispoziţie dactilograma manuscrisului, realizată de domnia sa, ca în atâtea alte rânduri, cu dăruire şi pricepere. Potrivit dispoziţiilor testamentare, manuscrisul face parte din fondul „Adrian Marino” al Bibliotecii Centrale Universitare „Lucian Blaga” din Cluj-Napoca.

Autobiografie îndelung aşteptată, volumul captivează prin traseul unei vieţi de excepţie, ca şi prin valoarea culturală a mărturiei pe care o aduce. Publicarea acestor memorii cu destin voit postum e totodată o datorie de recunoştinţă pe care Editura Polirom şi-o împlineşte acum faţă de regretatul cărturar Adrian Marino.

Redacţia

1. Preambul

Dificultăţi

Am ezitat mult, foarte mult, să reiau şi să refac textul anterior al acestei Vieţi. A fost scris între 6 februarie şi 13 septembrie 1993, revăzut în iunie 1994. Deci, acum cinci ani, într-o dispoziţie total deosebită de spirit. În plus, această primă versiune se oprea înainte de 1989 şi trebuia adusă „la zi”. Cu atât mai mult cu cât, în ultimii ani, s-au produs transformări şi clarificări interioare importante. Am recitit textul anterior cu un sentiment de constrângere şi insatisfacţie. Nu numai că nu mă mai „exprima” cu fidelitate, dar mi s-a părut şi prost scris. Prea explicativ şi descriptiv, prea insistent şi anecdotic, prea redundant şi, mai ales, prost organizat. Prea dilatat, de redus la esenţial. Un „document”, în felul său. Dar plin de sincerităţi şi naivităţi, adesea penibile, extrem de confesiv şi resentimentar. Faptul de a fi, în definitiv, „autentic” nu mă consolează. Am decis deci să renunţ la această primă versiune şi să rescriu întreaga „poveste”. Pe noi baze, mai clarificate, organizate şi sedimentate. Reţin doar „concluziile” finale, cât mai concentrat posibil. Voi păstra, într-o „anexă”, doar prima versiune a „Preambulului”, mai bine scris şi, măcar în intenţie, edificator asupra sensurilor esenţiale ale existenţei mele¹. Pare încă să „reziste”. Oricum, el constituie un element, să-i spun simbolic, de comparaţie şi de raportare utilă şi uneori necesară la trecut. Anumite evoluţii şi modificări de conţinut pot fi mai bine percepute. Ideea dominantă a întregului text are, de altfel, un sens profund şi edificator, în primul rând, pentru mine însumi.

Îmi dau seama acum, cu mult mai multă claritate, de dificultăţile – enorme – ale unei astfel de întreprinderi. Mai întâi, definiţia „exactă” a singurătăţii mele, pe care am resimţit-o mereu, este de un tip special. Fug de orice dramatizare şi consolare sentimentală. Nu este vorba, în esenţă, nici de carenţa afectivităţii familiale sau nefamiliale, nici de lipsa solidarităţii sociale, deşi – într-un fel sau altul – singurătatea mea s-a răsfrânt, adesea dureros, şi pe aceste planuri. Ceea ce m-a lovit, nu o dată, uneori până la exasperare, a fost mai ales lipsa de comunicare. Evident, cea mai mare parte din vină îmi aparţine. Dar, în acelaşi timp, nu puteam să nu observ că lipsa de dialog şi comunicare avea şi cauze obiective, esenţiale, inevitabile, profunde. Toate foarte grave.

În câteva cuvinte: de şase decenii, cel puţin, gândesc mereu altfel, aproape în toate domeniile. Scara mea de valori, începând cu valorile culturale şi ideologice, este net deosebită de a mediilor sociale şi culturale pe care le-am străbătut, obligat sau nu. Iar o astfel de singurătate – care nu este nici sentimentală, nici socială – este greu de suportat. O suferinţă abstractă, rece. O revoltă permanentă şi fără soluţie. Mai totdeauna inexprimabilă şi incomunicabilă. Nu doresc nimănui o astfel de contrarietate şi uzură interioară. Fără ieşire şi fără o adevărată consolare.

Încerc totuşi s-o pun pe hârtie, s-o definesc şi s-o descriu cu maximă claritate. Doresc să scriu totuşi „cartea” vieţii mele, în toate sensurile cuvântului. Să-mi afirm identitatea, „personalitatea”, bună, rea, aşa cum a fost. Şi, dintr-odată, îmi dau seama de enormele obstacole interioare de care mă lovesc. Unele confesiuni pot părea „naive” şi chiar „ridicole”. Îmi asum acest risc. Este extrem de dificil, pe de altă parte, să mă „povestesc”, să mă „explic”, să mă „acuz” sau să mă „scuz”, în acelaşi timp. Aceste noţiuni primesc dintr-odată – privite de la mare distanţă – un nou sens şi un alt conţinut. Riscul de a-mi găsi sau inventa diferite „alibiuri” este şi el mare. Trebuie totuşi nu numai să încerc, dar şi să perseverez. Şi, mai ales, să reuşesc. Am puternice motive să trec şi acest greu examen, în ciuda tuturor dificultăţilor.

Mai întâi, faptul de a rememora şase decenii de existenţă, pe cât posibil în mod complet şi sintetic, nu este deloc, dar absolut deloc, uşor. Am uitat zeci, sute, mii de fapte şi detalii, demne de reţinut, dintr-un motiv sau altul. În acelaşi timp, sunt adesea uluit şi scandalizat de câte aberaţii şi imbecilităţi a „trebuit” totuşi să înregistrez şi să rememorez. Fără voie, căci memoria mea – şi ea de un tip special – mi-a produs enorm de multe neplăceri, mai ales în ultimul timp. Voi explica imediat despre ce este vorba. Oricum, mă simt apăsat, adesea strivit, de amintirea unei „vieţi”, care nu mi-a dat, în esenţă, nici o satisfacţie profundă. Nu o viaţă ratată, ci una blocată, dezamăgită, adesea apăsată şi chiar terorizată. Ceea ce a fost pentru mine mult mai greu de suportat. Autenticitatea scoate la suprafaţă calităţi, dar şi defecte. O viaţă adevărată nu este neapărat şi una exemplară în toate privinţele.

Intervin şi dificultăţi de ordin tehnic, specific memorialistice. A păstra, pas cu pas, un ton egal, „just”, permanent constant, se dovedeşte aproape imposibil. Or, a avea un unghi unic şi stabil de memorizare, percepţie şi evaluare a trecutului este esenţial în astfel de „autobiografii”. Mai ales când ele se doresc nu numai unitare, dar şi reprezentative pentru „eroii” lor. Explicaţia este simplă: viaţa este plină de oscilaţii, contradicţii şi conflicte inevitabile. Dispoziţia sufletească se schimbă de la o zi la alta. Ce spun? Adesea de la oră la oră. În astfel de condiţii, există riscul considerabil de a înregistra greşit, parţial sau chiar complet deformat, un eveniment sau altul, revenit brusc în memorie. Pentru a evita astfel de erori, este necesar un permanent efort de echilibrare şi autocontrol. Iar acesta este extrem de greu de realizat. Şi, în definitiv, adesea imposibil. Nu o dată „inuman”. Pentru a fi obiectivi şi coerenţi, riscăm să ne alterăm şi chiar să ne mutilăm sufleteşte. Să ne falsificăm spontaneităţile şi reacţiile naturale. Şi, în definitiv, pentru ce? Voi nota, ceva mai jos, că „merită”. Dar, deocamdată, nu poate fi ignorată o astfel de capcană deosebit de periculoasă.

Ea poate fi definită şi altfel. Se produce, în permanenţă, o interferenţă inevitabilă şi brutală de planuri. Prezentul se proiectează în trecut. Trecutul revine şi terorizează prezentul. Cu alte preocupări şi trăiri, cu alte judecăţi şi exigenţe. Dau, de pildă, mai ales, cele mai proaste note copilăriei, adolescenţei şi primilor mei paşi în viaţa socială. Şi totuşi, simt că aveam, nu mai puţin, dreptatea şi justificarea mea. Oricât de scump am plătit, pe drept sau pe nedrept, erorile mele. A te transpune într-un trecut (îndepărtat) şi a trăi efectiv într-un prezent (imediat) nu este deloc simplu. Şi totuşi, trebuie să traversez, cel puţin în lunile următoare (când voi redacta acest text autobiografic), tocmai astfel de stări de spirit. Dureroase adesea, incomode totdeauna.

Sunt conştient şi de un alt fenomen negativ: singurătatea morală alterează, falsifică. Adesea chiar sterilizează. Mă surprind, de multe ori, iritat, irascibil, plin de revolte refulate, de inhibiţii, de mult ascunse. Ele frânează şi chiar usucă multe bune intenţii, porniri generoase, energii constructive. Devin ursuz, rece, antipatic, inabordabil, „imposibil”. Uneori chiar mie însumi. Se va vedea, la timpul potrivit, că viaţa mea n-a fost deloc „uşoară”. Iar această alterare involuntară continuă modifică percepţia globală sau parţială a amintirilor. Nu este o scuză, ci doar explicaţia a nu puţine asperităţi. Ele vor fi evocate pe parcurs, fără nici o reţinere.

Dar obstacolul cel mai dificil este al subiectivităţii adesea excesive: nu m-am „plăcut” niciodată. Nici cum am fost, nici cum am fost obligat să trăiesc. Şi totuşi – legea autobiografiei autentice o cere – trebuie să evoc, punct cu punct şi pas cu pas, tocmai o astfel de existenţă dură, antipatică, iritantă. Deci o continuă automortificare. Un adevărat „blestem”: nu numai să trăiesc, dar să fiu şi „obligat”, la sfârşitul vieţii, să rememorez – şi chiar în scris – o existenţă pe care am repudiat-o nu o dată, cu toată puterea şi convingerea.

Motivaţii

Şi totuşi – revin asupra acestei idei – există serioase, chiar foarte serioase motive nu numai să încerc, dar să şi aduc la bun sfârşit un astfel de proiect. Dificil, hazardat, adesea penibil. Intervine, în primul rând, impulsul introspecţiei, al autocunoaşterii, preocuparea de a investiga propriul trecut. Sunt, de pe acum, chiar extrem de curios de rezultatele finale ale unei astfel de anchete. Redactarea Vieţii... este de fapt, din acest punct de vedere, pentru mine cel puţin, o surpriză continuă. Nu ştiu ce „va ieşi”. Un insolit happening memorialistic, în orice caz. Aproape o „deformare profesională” de critic, cercetător, analist, documentarist, „colecţionar”…

Primul şoc este teribil: un inventar, practic inepuizabil, de mizerii, nedreptăţi, vulgarităţi, atrocităţi morale de toate categoriile. Dar această curiozitate, să-i spunem „ştiinţifică” – în nici un caz „maladivă” –, mă ajută să-mi explic viaţa, să mă înţeleg şi s-o fac inteligibilă şi deci acceptabilă conştiinţei mele. În primul rând. Să-mi lămuresc cauzele profunde ale neadaptării, izolării şi singurătăţii. Şi, mai ales, să mă judec critic. Să-mi dau seama că, de fapt, primul vinovat pentru toate suferinţele şi erorile vieţii mele sunt eu însumi. După cum se va observa, cred, şi în continuare, am fost prea abstract, prea asocial, prea „irealist”. Nu mi-am cunoscut bine, la început, nici cultura, nici „ţara”, nici „epoca”, nici, mai ales, oamenii cu care s-a întâmplat să trăiesc. Experienţa şi maturizarea au venit mult mai târziu. Iar inocenţa (dar este un eufemism) şi erorile se plătesc totdeauna.

Bineînţeles, ajung la astfel de concluzii la o vârstă destul de înaintată, la 77-78 de ani, fără a mă considera totuşi ceea ce se numeşte un „om bătrân”. Mă bucur încă de o anume vitalitate intelectuală şi fizică. Baza mea biologică, în treacăt fie spus, nu este... „alimentaţia ştiinţifică” (o, vai!) a epocii Ceauşescu. La Iaşi şi la Botoşanii copilăriei mele, problema alimentaţiei nu exista. Un pachet de unt autentic costa... doi lei. Un astfel de detaliu pare, azi, inimaginabil. Am ajuns deci la o vârstă supracronologică, abstractă, impersonală, când pot trage fără indulgenţă unele concluzii. De altfel, la „bătrâneţe”, poţi spune orice. Să-ţi îngădui toate libertăţile. Să nu-ţi mai pese, mai ales, câtuşi de puţin, de opiniile altora. Să-ţi permiţi deci luxul şi chiar voluptatea de a fi independent şi cât mai personal posibil. Detaşat şi fără puneri dramatice în scenă. Lucid, calm şi rece. Fără false complezenţe şi convenţii. Fără apologii şi resentimente vindicative. Nu sunt deloc sigur că voi reuşi întotdeauna. Dar aceasta este starea mea de spirit actuală dominantă, intenţia de bază. A plăti poliţe este, uneori, inevitabil şi chiar moral. A avea o viziune echilibrată şi pe cât posibil obiectivă despre unele situaţii şi conflicte este însă şi mai important. Scriu deci această Viaţă... într-o deplină libertate de spirit. Cartea cea mai liberă, personală şi independentă a vieţii mele. Cu atât mai mult cu cât încerc şi sentimentul unei gratuităţi totale, fără nici un fel de constrângeri, obligaţii sau calcule publicistice. Ştiu bine că totul cade deocamdată în gol. În tăcere şi discreţie totală. Căci am învins, în cele din urmă, vanităţile „autorlâcului” (am publicat destule cărţi în ţară şi străinătate), simţindu-mă eliberat de o grea obsesie. Ceea ce-mi dă o satisfacţie şi o securitate interioară greu de descris.

Mai precizez cu toată claritatea – şi chiar cu o anume voluptate – că intenţiile mele nu sunt câtuşi de puţin „literare”. La acest capitol sunt chiar polemic. Refuz categoric orice „literatură” şi „eroizare”. Orice falsificare, minciună şi ipocrizie confesională, orice „estetizare” şi înfrumuseţare. Orice exhibiţionism confesiv imediat. Într-un sens, am ajuns chiar la o anume saturaţie a confesiunii şi justificării. Am făcut, dacă se poate spune astfel, un adevărat „complex al confesiunii”. Am citit atâtea literaturizări trucate, simulări ale falsei modestii, minciuni „frumoase”, încât pur şi simplu refuz să mai particip – pe durata vieţii sau postum – la astfel de ritualuri literare detestabile. Ca şi la altele, de aceeaşi categorie falsă şi apocrifă.

Totuşi, atunci, de ce această Viaţă? Pentru „valoarea” sa – pretenţios spus – strict „documentară”. Un obscur instinct, să-i spun „arhivistic”, dominant, chiar invincibil, cel mai puternic dintre toate, mă face să sintetizez şi să recapitulez, să „stochez”, să tezaurizez şi mai ales să „construiesc” un text care, mai mult sau mai puţin întâmplător, rezumă întreaga mea existenţă. Actor şi spectator, în acelaşi timp, intervine, probabil, şi o anume reacţie defensivă: de conservare, reconstituire şi recapitulare finală. Un „bilanţ” cu profit şi pierderi – şi cât mai este timp – al unor numeroase evenimente personale şi de epocă. Sunt mereu preocupat să păstrez un anumit echilibru între aceste două planuri. N-aş vrea ca amintirea lor să se piardă. De unde, un efort, deloc uşor, de memorizare cât mai bine organizată. Şi toate, îmi spun, au o anume semnificaţie şi valoare „obiectivă”, informativă, revelatoare şi documentară.

Viaţa mea personală şi mai ales sentimentală nu este interesantă. De altfel, ea îmi aparţine în întregime şi nu dau voie nimănui, sub nici un motiv, să intre cu picioarele în ea. Nu sunt... Lady Diana ca să formez obiect de bârfeală şi curiozitate „mondenă”. Dar viaţa mea intelectuală, culturală şi ideologică, intimă, dar şi exterioară şi publică, desfăşurată pe o durată atât de lungă, sub diferite regimuri autoritare şi totalitare, are – aş îndrăzni să spun – un anumit conţinut, sens şi densitate. Şi apoi, amănunt deloc neglijabil: cam câte autobiografii culturale şi ideologice de acest tip există în literatura română? Un gen care, de fapt, nici nu există. Dacă am renunţat la prima versiune a acestei Vieţi... este şi pentru motivul că vreau s-o rescriu cât mai calm, neutru, obiectiv şi, mai ales, „ideologic” posibil. Un examen riguros de conştiinţă al unui intelectual român, cu toate ideile, reveriile, iluziile, revoltele, decepţiile şi... prostiile sale. Mă interesează doar o evoluţie intelectuală şi ideologică, formaţia sa progresivă, adesea dificilă. Evocată cât mai autentic, introspectiv, esenţial şi semnificativ posibil.

Fără a uita, în acelaşi timp, o singură clipă, că este vorba şi de un intelectual, de un „autor”, să spunem, condiţionat de o tradiţie, cu o anumită identitate culturală, inclusiv „naţională”. Am, vrând-nevrând, şi o astfel de identitate, bună-rea, pe care mi-o asum, fără grandilocvenţă, dar până la capăt. „Procesul” vieţii mele este, din această cauză, şi procesul culturii şi civilizaţiei române, între anii 1920 şi 2000, repere nu chiar convenţionale. O detest, de foarte multe ori, aşa cum mă detest, nu o dată, pe mine însumi. Total neadaptat mediului românesc, de toate categoriile, îmi îngădui să-l evaluez fără nici o clemenţă şi complezenţă. Din care cauză, reacţiile mele au – sau, cel puţin, şi-ar dori să aibă – şi o anume semnificaţie „simbolică”. N-a fost deloc simplu să trăieşti şi chiar să produci câte ceva, pe plan cultural, timp de cinci decenii de sinistre dictaturi totalitare, în condiţii extrem de dificile. Viaţa dură a unui intelectual român stăpânit totdeauna de bune intenţii. Că şi el a fost, uneori, poluat a fost inevitabil. Cine însă pretinde că a traversat această lungă epocă fără să fi fost jumulit de o singură pană – regret că trebuie s-o spun – minte cu neruşinare. Dar vinovatul principal a fost, în primul rând, sistemul odios şi aparatul său represiv. Voi reveni, bineînţeles, pe larg asupra acestei teme esenţiale. Fără aprofundarea sa nu înţelegem nimic, dar absolut nimic, din dictatura comunistă, din mentalitatea şi ravagiile epocii sale.

Nu mă proclam, în concluzie, nici exemplar, nici reprezentativ, ci doar „demonstrativ”. Sunt un simplu „document de epocă” şi nimic mai mult. Iar despre valoarea şi utilitatea sa etico-educativă nu-mi fac nici cea mai mică iluzie. De altfel, nimeni nu învaţă nimic, niciodată. Nici din astfel de texte istorico-retrospective, nici din altele. Singura lecţie adevărată a istoriei este că ea nu dă niciodată nici o lecţie. A spus-o demult Hegel, în Die Vernunft in der Geschichte (ca să invoc o referinţă de mare prestigiu), au afirmat-o şi alţii. De altfel, o evidenţă elementară. Adaug deci la dosarul epocii şi micile mele piese justificative. Câte sunt, pe cât posibil, fără omisiuni esenţiale, stăpânit de scepticismul total al valorii lor „educative”. Compensez, în acelaşi timp, deşi numai într-o mică măsură, şi o evidentă (pentru mine în primul rând) deficienţă de comunicare. N-am fost un bun „emiţător” şi „transmiţător” niciodată.

Motive, cred, mai mult decât suficiente de a fi luat o decizie definitivă: acest text este şi va rămâne irevocabil postum. Îmi repugnă orice exhibiţionism confesiv, orice indiscreţie impudică. Nu vreau să particip, pe de altă parte, în nici un fel, nici la inflaţia de „amintiri”, „jurnale” şi „memorii”, care ne inundă după 1990. Am citit recent la Bucureşti, în primăvara lui 1998, jurnalul lui Matei Călinescu, foarte bine scris, pe care şi l-a luat îndărăt, în SUA, fiindcă n-a mai vrut să-şi dea „poalele peste cap”. Cred că s-a speriat şi dezgustat de ambianţa locală. L-am aprobat din toată inima. Când nu cultivi nici narcisismul sexual exhibiţionist ca I. Negoiţescu (caz psihanalitic), nici nu simţi nevoia justificării pro domo sau a apologiei, dintr-un motiv sau altul, o anume discreţie nu numai că se impune, dar ea devine şi inevitabilă. Aş putea invoca şi unele „autorităţi” ale mele B. Gracián cu al său El Discreto şi Oráculo manual sau F. Guicciardini, Ricordi (I, 50). Cu atât mai mult cu cât acesta din urmă vorbeşte, foarte lucid, despre confesiuni ca de o „mare uşurare, dar şi (de) o mare primejdie”. În cazul meu, o punere drastică în gardă…

Format într-o altă Românie, cu un alt temperament, limbaj, obiective şi orientare culturală, a cădea, prin astfel de confesiuni, pe mâna odioasei „vieţi literare” ar însemna o adevărată catastrofă. Voi menţiona într-un capitol special de ce am cele mai proaste păreri despre acest mediu. Detestabil, plin de rânjete sinistre, de bârfeli şi imbecili agresivi şi megalomani, cărora li s-ar oferi pe tavă o pradă foarte uşoară. Aş provoca doar atacuri şi insulte, ridiculizări, polemici şi controverse, pe care doresc să le evit, în mod radical, mai ales acum la sfârşitul vieţii. M-ar abate de la preocupări esenţiale şi m-ar tulbura profund. Posibilitatea ca un personaj oarecare (Dan C. Mihăilescu, de pildă, cu care nu am, foarte eufemistic spus, nici o afinitate, dar nu numai: Gheorghe Grigurcu, Alexandru George, Cornel Regman etc.) să poată intra, cu agresivitate, în intimitatea vieţii mele mă umple, de pe acum, de oroare. Numai acest gând mă exasperează şi-mi dă fiori. Cel puţin după moartea mea, voi fi ferit de astfel de contacte impure. N-are sens să cultiv, în astfel de cazuri polemice – care reprezintă de fapt doar gesturi de legitimă apărare –, o falsă „obiectivitate”. Restabilesc numai un echilibru, pe care nu eu l-am rupt. Urăsc din toată fiinţa mea canalia literară. Şi acest fapt spune, cred, tot.

Suferinţe

O constatare tristă, devenită adesea o adevărată obsesie: sunt un om fără amintiri frumoase. O simplă constatare şi nimic mai mult. Lucidă, obiectivă, pe care aş dori-o cât mai calmă posibil, lipsită de orice patetism şi dramatism. Mici momente fulgurante de satisfacţie sunt măturate imediat de valuri imense de amintiri dureroase, umilitoare, penibile, ale unor decepţii, contrarietăţi şi eşecuri. Sunt, repet, un om fără „amintiri frumoase”. Viaţa mea, în momentele sale esenţiale cel puţin, nu este decât o succesiune de „pagini negre”. Evident, există cauze precise, de care mi-am dat seama de mult. Dar defectele sunt şi rămân fundamentale. Ca şi reacţiile mediului social de care m-am lovit. Sensibilităţi şi defecte agravate de un mediu ostil. Situaţie care a devenit în timpul din urmă tot mai apăsătoare. Nu mi-a rămas decât s-o definesc cu toată claritatea şi să-i găsesc o soluţie. Sunt străin de „sentimentul tragic al vieţii”, în care nu mă regăsesc.

Adevărul este extrem de simplu: memoria mea afectivă este foarte puternică şi ea s-a agravat în ultimul timp. Semn sigur de bătrâneţe: ea mă invadează, mai ales în momente de crepuscul, când cenzura conştiinţei dispare. Înainte de a adormi sunt invadat de zeci de scene, în special din copilărie şi adolescenţă, pe care aş fi dorit să le fi uitat pentru totdeauna. Şi ele revin şi în timpul zilei, în momente de oboseală şi de iritare. Reapar atunci tot mai multe momente dureroase, umilitoare, penibile, profund neplăcute, insultătoare. În zadar găsesc tot felul de explicaţii. Ele există, într-adevăr. Dar nu mă consolează. Şi amintirea lor, o adevărată mortificare. Abuzez de acest cuvânt, dar n-am ce face. Un adevărat exerciţiu de asceză şi autoflagelare. Un fel de „masochism” al rememorării. Insolenţa unui recepţioner la un hotel. Un funcţionar obraznic. O impertinenţă a unui publicist obscur şi multe altele mă urmăresc mereu, în mod absurd, cu otrava lor tardivă, insidioasă. Din care cauză, redactarea acestei autobiografii nu este şi nu poate fi o operaţie comodă. Ea presupune o uzură morală considerabilă. O relectură dureroasă a întregului meu trecut plin de adversităţi şi obstacole. Ele mă urmăresc mereu şi nu-mi dau pace.

Decenii întregi de adversităţi, de contrarietăţi au lăsat, observ, urme adânci şi din cauza unei sensibilităţi temperamentale, predispusă la interiorizare şi introspecţie. Cât de mult am fost „marcat” de epocă, în toate sensurile, îmi dau seama acum, în momentul recapitulării finale. Au intervenit, în permanenţă, conflicte, gesturi de ostilitate, imposibilitatea adaptării şi asimilării unor idei şi valori în care n-am crezut niciodată. Mai mult, îmi păreau dezgustătoare şi revoltătoare. Din copilărie şi până azi, n-am trăit în „lumea mea”. Nu m-am simţit niciodată bine, în mediul „meu”, lipsit mereu de satisfacţii reale sau măcar de minime compensaţii. Epoca a fost „rea” cu mine sub toate aspectele. Nu este vorba de nici o exagerare sau „manie a persecuţiei”. Amintirea unor întâmplări precise va dovedi că nu evoc decât situaţii obiective, riguros verificabile. Ele mi-au alterat profund caracterul şi m-au „mizantropizat” mai mult decât aş fi dorit vreodată. M-am regăsit mai ales în B. Gracián, care m-a învăţat să mă cunosc şi să mă clarific sufleteşte. Tot el mi-a demonstrat, retrospectiv, cât de neadaptat şi dezarmat social sunt şi am rămas până la capăt. Este marele meu elogiu pe care-l aduc acestui „profesor” de înţelepciune.

Însă nu pot să dau vina numai pe reacţiile mediului ostil. Evaluând cu luciditate toate antagonismele vieţii mele, trebuie să recunosc – fără urmă de amor propriu – că suportam de multe ori şi urmările unor defecte care-mi aparţin în întregime. Bineînţeles, nimeni nu este perfect. Nu este o scuză, ci doar o stare de fapt, pe care o accept ca pe o fatalitate inevitabilă. Am trăit, ca să mă exprim astfel, „natural”, „autentic”. N-am fost ceea ce se numeşte „educat”, iar exerciţii de „autoeducaţie” n-am făcut niciodată. Le-am considerat, de altfel, afectări sau manifestări de megalomanie. Pentru mine „sculptează-ţi întruna propria statuie”, după sfatul lui Plotin (pentru a lua un exemplu ilustru), mi s-a părut totdeauna deviza unui perfect monomaniac paranoid. Şi ce poate fi mai megaloman, mai patologic-egocentric, decât pretenţia aceluiaşi „înţelept”, de supus urgent unui examen medical: „Zeii trebuie să vină la mine, nu să mă duc eu la ei”. De... unde şi până unde? De altfel, „învăţătura” tuturor profesorilor de înţelepciune din lume, a tuturor guru, inclusiv indigeni, se reduce în esenţă la această exigenţă exorbitantă, de un egoism narcisist-monomaniac teribil: „Fă ca mine”. Nici mai mult, nici mai puţin. Exact ceea ce nu pot şi nu vreau să fac. Din care cauză, am început să-i detest de timpuriu pe „maeştrii” de orice speţă. Este şi motivul pentru care am respins, din instinct, orice profesori, orice modele, „reguli”, „legi”, „manuale” de înţelepciune. „Nu-mi daţi sfaturi, ştiu să greşesc şi singur.” Am crescut deci „sălbatec”. Tot ce am învăţat pe parcurs am învăţat singur. Plătind, uneori, un preţ enorm. De altfel, numai adevărurile pe care le descoperi singur sunt cu adevărat fecunde. Fiecare trebuie să se edifice şi să se descurce singur. à ses risques et périls, după cum stipulează şi unele contracte franceze...

Nu sunt deci câtuşi de puţin perfect şi de altfel nici nu mi-am propus vreodată acest ideal himeric, inaccesibil. Şi dacă reţin o serie de defecte – din punctul meu de vedere capitale – o fac exclusiv din motive pur analitice: să-mi explic cât mai precis posibil o serie de suferinţe. De ce am o altă psihologie? Şi alte întrebări de acest gen, care dau cheia tuturor erorilor, eşecurilor şi ratărilor. Evident, totul trebuie raportat şi la contextul şi momentul specific. Este necesară şi o permanentă transpunere, cum ar spune existenţialiştii, „în situaţie”. Nu este însă deloc simplu.

Cred că cel mai grav defect personal este dualitatea fundamentală, pe care n-am reuşit niciodată s-o reduc la unitate: un idealism abstract radical, dublat de realismul şi spiritul critic cel mai rece şi brutal. De unde permanente dezechilibre şi contradicţii, treceri rapide şi imprevizibile de la o extremă la alta. Oscilări şi modificări subite de comportament. Sugeram unora iluzii, pe care le răsturnam, fără voie, cu dosul palmei. Şi provocam, dintr-odată, răni, resentimente şi lovituri ireparabile. Decepţii, conflicte, iritări, repulsii şi situaţii false. Din care cauză, am nostalgia permanentă a echilibrului, dar şi conştiinţa imposibilităţii sale. De altfel, încă un loc comun, clasic, al înţelepciunii etern inaccesibile. Este, cred, şi cauza fundamentală a imposibilităţii disocierii, altfel spus, a dedublării mele: nu pot face bine două lucruri în acelaşi timp. Am atenţia concentrată, nu distributivă, pe care o are L., spre fericirea ei. Ori de câte ori acţionez simultan în mai multe direcţii şi cu aceeaşi energie, rezultatele sunt slabe, adesea catastrofale. Dar nu numai atât.

Am fost stăpânit mult timp de eroarea profundă de a crede că valorile teoretice, principiile de bază, idealurile pe care – eu şi alţii – le credeam fundamentale, esenţiale, obligatorii au o valoare şi o eficienţă generală. Ei bine, nu au nici una. Cel puţin în viitorul imediat, previzibil sau controlabil. Şi, mai ales, la „noi”, în societatea şi cultura românească, ele nu au nici o priză şi nici o adeziune. O mică elită nu contează. Suntem în ţara unde când invoci „legile”, „principiile”, „adevărurile” ţi se râde în nas. Devii himeric, iar cine se încăpăţânează să le apere, să militeze mai ales pentru realizarea lor, nu poate fi decât ridicol sau odios. Vorbesc din cea mai directă experienţă.

Pe de altă parte, simţul meu „realist” îmi spune că, pentru a fi traduse în practică, marile valori – oricare ar fi ele – presupun respectarea riguroasă a unor detalii. Fără aplicarea şi realizarea lor, totul rămâne o simplă abstracţiune. „Dumnezeu se ascunde în detalii.” Într-adevăr. Pentru mine (şi nu numai), seriozitatea, exactitatea, precizia, punctualitatea sunt şi rămân virtuţi capitale. Or, tot „la noi”, astfel de calităţi par pedanterii insuportabile, exigenţe artificiale. Atitudini profund antipatice. Ştiu ce vorbesc. A fi precis, riguros, consecvent, a face „fişe”, a fi punctual, a răspunde la scrisori te singularizează şi te ridiculizează. Devii, în orice caz, un corp străin, imediat izolat şi expulzat. Compromiterea este definitivă. Pare o exagerare, şi totuşi nu este...

Invers, de pe versantul opus, al „idealităţii” radicale şi utopice, un alt defect capital: „gândirea” cu voce tare, exprimarea directă a proiectelor, intenţiilor şi a judecăţilor. Fără inhibiţii, fără tact şi fără nici o prejudecată. Conduită extrovertită. Izvor, încă din copilărie şi adolescenţă, de certuri, conflicte şi represalii. Când am început să pătrund în – verbi gratia – „viaţa literară” şi să întreţin unele relaţii, catastrofa a fost totală. Sincerităţile mele profund naive, care cereau de fapt înţelegere, solidarizare şi chiar o anume consolare, se întorceau invariabil împotriva mea. Eram ironizat şi umilit. Pus, superior, în poziţii de inferioritate. Ce pradă uşoară deveneam atunci pentru orgoliile şi amorul propriu ale altora, pentru afişarea pretinsei sau realei lor superiorităţi morale şi intelectuale! Şi loviturile veneau tocmai din partea celor despre care credeam că îmi arătau o oarecare simpatie şi că au afinităţi cu ideile şi tendinţele mele! Capitolele despre Călinescu şi Viaţa literară vor ilustra foarte bine acest tip de antagonisme ireductibile.

Astfel de „lamentări” – greu de evocat şi mai greu de înţeles de alţii – pot continua pe pagini întregi. Vine însă un timp – şi eu cred că el a venit, şi încă din plin – când găsirea unor soluţii este mult mai importantă decât consemnarea unor suferinţe, oricât de profunde ar fi fost. Cu atât mai mult cu cât amintirile mele rezumă experienţele unei vieţi întregi. Adevărurile consemnate rece şi autentic sunt totdeauna cele mai dureroase. A le „anestezia” şi a le face acceptabile, pentru a le putea suporta, devine deci o necesitate vitală. De echilibru şi supravieţuire morală. Problema centrală a existenţei mele.

Soluţii

Un amestec greu de disociat de reacţii instinctive şi reflexii personale, de observaţii empirice şi unele justificări – să le spunem „moraliste” sau „filozofice” – duc la câteva concluzii. Dar nu mă interesează, la acest capitol, legitimarea lor teoretică, ci doar valoarea lor practică. Şi am toate motivele să nu mă îndoiesc de eficienţa lor reală, verificată timp de decenii.

Îmi dau seama tot mai mult, în primul rând, de imensa valoare terapeutică a uitării. Prin rememorare suferi, de fapt, de două ori. De unde necesitatea, esenţială pentru mine, de a „uita” (umilinţe, eşecuri, nedreptăţi, erori etc.), de a mă elibera, într-un fel sau altul, de apăsarea unei foarte puternice şi obsedante memorii afective. Nu vreau, sub nici un motiv, să devin „victima” ei. Sunt deci fericit când constat că am uitat, efectiv, unele detalii. Şi, dimpotrivă, iritat când observ că trecutul afectiv continuă să nu-mi dea linişte. Adesea chiar să mă apese, să mă invadeze, să mă terorizeze. Dar dacă m-aş fi lăsat dominat în permanenţă de „trecut”, n-aş mai fi citit sau scris nimic, niciodată. De ce să fi stat mereu cu pumnul în rană?

Foarte schematic vorbind, cred că întregul proces sufletesc poate fi rezumat astfel. O tehnică foarte personală de echilibrare – de fapt intransmisibilă – de depăşire a crizelor interioare. Soluţia esenţială constă în convertirea agitaţiei şi durerii morale într-un mic „document” personal sau de epocă. Sec şi „rece”. Un moment al adevărului cu valoare strict documentară. Cu mine însumi, cu epoca, cu momentul intelectual (emfatic spus), cu „ţara”. Nimic mai mult decât o fişă analitică de portret moral. De unde o serie de gesturi reflexe, dedublare, derealizare şi abstractizare. De transformare a vieţii interioare subiective, pretenţios spus, în obiect de cunoaştere obiectivă. Un fel de distanţare cvasiironică, de je est un autre, desprins de mine însumi şi observat cu toată atenţia şi obiectivitatea de care sunt capabil.

Evident, operaţia n-a reuşit totdeauna. Dar aceasta a fost şi a rămas intenţia de bază. Traumatismele morale, în esenţă, nu m-au învins. Dacă n-am alunecat în „patologic”, înseamnă că aceste mecanisme de autoapărare interioară au funcţionat totuşi, cum s-ar spune, la întreaga lor capacitate şi ele m-au salvat de la adevărate dezastre morale. Căci, se va vedea cu toată claritatea pe parcurs, am trăit de cel puţin trei-patru ori momente-limită, extrem de dure. Puţini, foarte puţini, le-au supravieţuit, păstrându-şi până la capăt sănătatea interioară.

Confirmat sau, mai curând, infirmat de Max Scheler, am o opinie personală despre valoarea resentimentului. Mai întâi, orice s-ar spune, el este inevitabil. Şi, adesea, necesar. Şi chiar legitim-justiţiar. Face dreptate. Stimulează energii şi argumente, care restabilesc echilibrul unor nedreptăţi sau erori grave. Nu este vorba de josnică „răzbunare”, ci de o „compensaţie” necesară. A „ierta” oricând, orice şi pe oricine este şi o imposibilitate şi o imensă nedreptate. Şi, într-un fel, şi o rupere gravă a echilibrului cosmic etc. Din care cauză nu pot asimila doctrina creştină a iertării. Mult mai logică şi mai justificată, moral şi chiar ontologic, mi se pare „legea talionului”. Fiindcă ea pune în loc ceva, ceea ce a fost distrus, desfiinţat. Umple un „gol”. Reface un echilibru rupt. Compensează măcar „teoretic” o pierdere. Un comportament eminamente restaurator, echitabil şi constructiv. Nu plătesc „poliţe”. Dar am dreptul suveran de a reţine şi semnala erori grave şi aberaţii sinistre. Suferinţe şi pe pielea mea şi pe a altora, care cer o reparaţie.

O profundă eroare, de care nu mi-am dat seama decât târziu, foarte târziu, a fost provocarea şi întreţinerea, total nestudiată, a unor polemici inutile. Nu discut acum dacă aveam sau nu totdeauna dreptate. Continuu să cred că, de cele mai multe ori, aveam, de fapt, dreptate. Însă ele erau, în esenţă, absurde, ineficiente şi pline de urmări interioare dureroase. Pentru simplul, dar fundamentalul motiv că reprezentau un „dialog de surzi”. Aveam o altă scară de valori, alte criterii, o altă motivaţie şi un cu totul alt limbaj decât al adversarilor mei. Un alt ideal cultural. Gândeam în mod esenţial altfel. Şi chiar dacă aş fi demonstrat – şi adesea chiar demonstram – că adevărul era de partea mea, preţul plătit era mereu prea mare. Mult prea mare. Trivialitatea, dispreţul, voinţa de a insulta şi a umili erau totdeauna atât de mari, încât nimic nu compensa aceste răni morale. O polemică, în România cel puţin, nu urmăreşte decât să te compromită şi să te terfelească, să te distrugă cu orice preţ. Polemici de idei nu există. Şi eu, mult timp – din impulsivitate, naivitate, fidelitate inflexibilă faţă de unele adevăruri abstracte –, mă lăsam prins în această plasă.

Când mi-am dat seama de această gravă imprudenţă şi eroare am luat – abia în anii din urmă – câteva măsuri radicale. Mai întâi evitarea – pe cât posibil totală – a oricăror polemici şi, mai ales, a începerii lor. Apoi, renunţarea la orice răspuns, oricât de aberante ar fi fost unele atacuri. Tactică nu lipsită, uneori, de riscuri. Dar, în orice caz, mult mai mici decât stresul şi tensiunea interioară pe care mi le-ar fi provocat. În sfârşit, ceea ce nu pot dovedi niciodată, deşi este purul adevăr: am ajuns la tăria de a nu mai citi astfel de inepţii. Uneori, dintr-un instinct obscur de colecţionar, decupam anumite texte, strânse într-un dosar. Dar nu le citeam niciodată. Aşa am procedat, de pildă, cu unele „polemici” ale lui Gheorghe Grigurcu. Nu văd însă, sincer spus, de ce aş fi făcut o criză de tensiune citind elucubraţiile unor poligrafi veninoşi. Cazuri maniacale de monomanie egolatră agresivă. Cât despre aberaţiile lui Paul Goma, cu meritele sale, totuşi (despre care aveam de cele mai multe ori doar ecouri indirecte), nu le-am „colecţionat” niciodată. Voi reveni, poate, asupra „cazului” său. În alte împrejurări, aruncam, pur şi simplu, la coş astfel de texte. Nici nu mai deschideam plicul şi ambalajele. Uneori ele veneau chiar şi din... străinătate.

A intervenit – trebuie să recunosc deschis – şi o anume „prudenţă”. Mi-am dat seama treptat că pur şi simplu nu mai aveam unde să mă „apăr”, să „răspund”. Revistele se închideau, iar pe mine nu mă „apăra” nimeni. Căci n-am avut, de fapt, niciodată nici o poziţie socială, universitară, redacţională sau editorială. Ceea ce în România actuală este esenţial. Eram o pradă uşoară. Aceste mecanisme – strict obiective – ale „vieţii literare” mi-au devenit foarte limpezi mai ales după 1989. Dar ele funcţionau din plin şi mai înainte. Şi mă dezarmau şi mă descurajau sistematic. Am înţeles, foarte târziu, că suprema „înţelepciune”, în astfel de confruntări, este de a anticipa şi de a calcula lucid perspectivele. A nu fi pus în situaţii-limită în care devii o victimă sigură, inevitabilă. Nu este deloc simplu. Dar o soluţie morală există şi ea are calitatea sa teoretică şi practică indiscutabilă.

Tot ceea ce urmează poate să pară afectat, pretenţios, snob-filozofic, şi totuşi sunt cât se poate de sincer. Exprim un profund adevăr. Am descoperit stoicismul în mod instinctiv, încă din adolescenţă. Citind Manualul lui Epictet (în versiunea C. Fedeleş), am fost străfulgerat încă de la primul aforism: „Sunt lucruri ce depind de noi şi altele ce nu depind de noi”. Mi s-a revelat, dintr-odată, un teribil şi decisiv adevăr. În acelaşi timp şi cea mai bună definiţie a instinctului de conservare şi a echilibrului interior. Nu sunt de acord, acum, la sfârşitul vieţii, cu lista de „lucruri” care, după filozoful antic, nu depind de noi: corpul, bogăţia, celebritatea, puterea. Filozofie de sclav resemnat, sub un regim de tiranie imperială. Dar, în esenţă, alternativa rămâne fundamentală. Am verificat-o de-a lungul întregii vieţi. Există puternice analogii între tirania imperială şi statul totalitar modern, condus de despoţi siniştri, gen Hitler şi Stalin. Nu este însă vorba, în nici un caz, de o schemă livrescă. Pe parcurs, mi-am consolidat cunoştinţele cu unele lecturi de bază. Nu foarte multe, dar esenţiale: Marc Aureliu, Cebes, Diogene Laertiu, Seneca, unele studii. Găseam însă în ele, mai limpede formulate şi mai bine organizate, doar propriile mele înclinaţii, idei, constatări şi concluzii. Stoicismul meu era instinctiv, temperamental, organic. Ştiu, bine de tot, acum, într-un târziu, ce depinde şi ce nu depinde de mine. Dacă aş fi învăţat această lecţie de la început aş fi suferit, cu certitudine, mult, mult mai puţin. Şi nu m-aş mai fi agitat steril şi inutil.

Pentru mine, stoicismul este o metodă de supravieţuire morală, într-o perioadă de adversităţi inflexibile, tiranice. N-am fost totdeauna la înălţimea acestei filozofii superioare. Totul constă în a te ridica, în permanenţă, la cauzele ultime, riguros obiective, previzibile. În acelaşi timp, să-ţi dai seama că ceea ce te tulbură într-adevăr nu sunt lucrurile neplăcute în sine, ci doar emoţiile, judecăţile şi aprecierile noastre şi ale altora despre aceste lucruri. Nu este deci vorba de a accepta pasiv fatalitatea unei voinţe divine, oarbe, iresponsabile şi iraţionale, ci de luciditatea activă, analitică, a unui lanţ cauzal obiectiv, riguros „istoric”, de anticipări şi previziuni justificate. În această zonă înscriu toate eşecurile sau semieşecurile personale şi, mai ales, ceea ce aş numi eşecuri obiective, cauzal-obiective. Aminteam de polemicile mele adesea absurde. Ele nu mi-au atras decât răzbunări, insulte şi riposte grosolane. Rezultatul a fost totdeauna steril şi dezamăgitor. „Poţi să fii invincibil, dacă nu începi nici o luptă, unde nu depinde de tine să învingi” (Epictet, Manual XIX). Deci nu laşitate deghizată, ci prudenţă superioară şi realism calculat. Nu resemnare pasivă, ci evaluare obiectivă a forţelor care se confruntă. Acestea sunt realităţile şi ele nu pot fi schimbate. Oricât ne-am agita sau ne-am sacrifica inutil. Tot ce depinde de mine personal am căutat să fac „bine”, cât mai bine posibil. Dar eu nu puteam să fac „tot”. De unde, treptat, o anume blazare şi indiferenţă superioară. O acceptare demnă şi calmă a unor situaţii pe care, oricât de mult aş fi dorit, nu le puteam modifica sau controla, într-un sens sau altul.

Bineînţeles, la astfel de concluzii n-am ajuns decât târziu, chiar foarte târziu. Temperamentul meu este, din nefericire, un amestec oscilant de stoicism şi criticism, de resemnare şi revoltă. M-am revoltat, m-am agitat. Am criticat deschis şi indignat, şi nu o dată. Am pierdut din această cauză libertatea mult timp. Impulsivitatea a fost, uneori, de multe ori, mult mai mare decât înţelepciunea. Dar, azi, când evaluez la rece rezultatele obţinute, nu pot să nu observ că ele sunt, de fapt, minime. Cu sau fără revolta mea, lucrurile s-ar fi petrecut la fel. De unde, o linişte „istorică” superioară. O contemplare rece a unor evenimente inevitabile. Acţionam totuşi nu mai puţin stoic, printr-o consecvenţă şi constanţă interioară imperioase. De a fi permanent în acord cu mine însumi. Subscriu deci integral la maxima lui Seneca: „Voieşte mereu acelaşi lucru, respinge mereu acelaşi lucru”. Sau, într-o altă versiune: „Perseverenţă în dorinţe şi aversiuni” (Scrisori către Luciliu, XX). Şi a pune mereu de acord vorbele cu faptele. Atitudini pline de riscuri. Dar coerenţa şi unitatea interioară erau totdeauna păstrate. Cu orice preţ. Bunuri şi satisfacţii imense, de neînlocuit. Nu m-am bucurat întotdeauna de ele, bineînţeles. Dar mereu am fost dominat de un astfel de impuls exclusivist şi consecvent. Sunt şi am rămas un unilateral iremediabil, cu atenţia concentrată într-o singură direcţie. Calitate esenţială în sfera studiilor şi cercetărilor. Catastrofală în relaţiile curente de viaţă, unde – dimpotrivă – tocmai atenţia distributivă este esenţială şi salvatoare. Cât am invidiat-o pe L. pentru această calitate. Ştiu, pe de altă parte, cât de „egoistă” şi „individualistă”, deci profund antipatică, poate să apară o astfel de psihologie, pe care mi-o asum totuşi până la capăt.

Într-un sens, acest stoicism este singura filozofie adecvată şi dramei poporului român. Unicul răspuns înţelept pe care-l poate da „terorii istoriei”, catastrofalei sale eredităţi şi contextului geografic nenorocit. A impune prioritatea „platonismului”, în stil C. Noica – total desprins de altfel de realităţi –, este complet greşit. Ceea ce nu înseamnă că acest filozof extrem de important nu trebuie tradus şi studiat. Dar el nu „ne” oferă soluţii salvatoare cu adevărat vitale şi utile. Ştiu acum, de abia acum, ce se poate şi ce nu se poate face efectiv, în România şi pentru România. Când am scris Mitul „situaţiei ireversibile” (1993) – textul poate cel mai apropiat de adevăr pe această temă colectivă pe care l-am scris – nu mi-am dat seama, până la capăt, de toate implicaţiile sale. Adeziunea la acest „mit” explică foarte bine comportamentul tradiţional, capitulard şi resemnat, al românilor. Mi-am dat seama bine, bine de tot, că nu pot inventa sau importa o altă Românie şi că singura soluţie este de a salva tot ce se mai putea salva dintr-o fatalitate etnică detestabilă, traco-getică sau nu, dintr-un imens cataclism istoric. Resping deci pasivitatea Mioriţei, fatalismul său imbecil. Dar mai ştiu, în acelaşi timp, că în această zonă istorică, radicalismul absolut este inaplicabil şi că mari speranţe nu sunt îngăduite, aproape în nici o direcţie. Am suferit (absurd?) pentru idealuri incompatibile şi inaplicabile în această regiune. Mai ales, în domeniul social, politic şi economic. Singura şansă reală rămâne sfera culturală, unde, într-adevăr, se poate realiza câte ceva şi uneori chiar destul de mult. Ceea ce, în ce mă priveşte, am şi încercat să demonstrez, cu mai mult sau mai puţin succes. Experienţa „limitelor” am făcut-o, pe pielea mea, de mult şi din plin. Nu am aşteptat, în nici un caz, textul lui G. Liiceanu, remarcabil de sofisticat şi de neautentic. Mostră de afectare filozofică „noicistă”. Tot ce trebuie şi mai poate fi făcut este să faci doar tot ce depinde de tine. Cât mai consecvent, mai bine şi constructiv posibil. De fapt, am acţionat din instinct, numai în acest sens. În rest, justificările teoretico-filozofice au venit totdeauna adesea mult mai târziu. Şi, de foarte multe ori, niciodată.

Singurătatea mea nu este deci o poză, ci o realitate vie, trăită, autentică şi bine motivată. Am şi o întreagă „colecţie” de citate pe această temă. Reţin doar unul singur, care-mi este foarte aproape: „Înţeleptul să-şi fie sieşi de ajuns”. Bástese a sí mismo el sabio. Ca un omagiu pentru incomparabilul B. Grácian (137), îl citez şi în original.

Nu este însă vorba nici de infatuare, nici de un complex de superioritate. Pur şi simplu doar de o formulă şi o soluţie esenţială de viaţă. Că n-am realizat-o totdeauna, în mod strict, este o altă poveste. Şi cu mare regret. Dar tot ce am făcut bine, am făcut singur. Toate adevărurile mele le-am descoperit singur. Valoarea „metodei” decurge, în mod esenţial, din liniştea şi echilibrul pe care ea mi le transmite. Prin ea am putut să rezist şi să suport loviturile şi traumatismele dure, de toate categoriile şi în toate perioadele. Să suport, hiperbolic spus, drama vieţii mele. De a trăi permanent în medii ostile, pentru care nu aveam, în cel mai bun caz, nici o afinitate. De unde numeroase acte de ostilitate, de neacceptare, nereceptare şi respingere. La început, nu mi-am dat bine seama ce se întâmplă. Dar, pe parcurs, am înţeles şi mi-am asumat întreaga însingurare şi izolare progresivă. În plus, o bună sănătate morală şi o credinţă fermă în unele adevăruri m-au ajutat să supravieţuiesc şi să rezist până la capăt. Nu totdeauna cu tăria pe care mi-aş fi dorit-o. Dar, în esenţă, îmi place să cred că am reuşit.

1 Intenţie la care autorul pare a fi renunţat ulterior (n. ed.).

2. Primele represiuni

Trebuie să fac un deosebit efort de rememorare şi obiectivare, acum când încep evocarea unor momente precise ale existenţei mele. Sunt perioade întregi pe care aş fi dorit pur şi simplu să le şterg din memorie, să le „uit”. Mai ales, copilăria, adolescenţa şi prima tinereţe au fost, pentru mine, mai mult decât dificile: adesea extrem de dure. Uneori – din punctul meu de vedere – foarte greu de suportat. Îmi aleg cu grijă cuvintele. Vreau să fug însă de orice dramatism, de orice melodramă autobiografică. Dar o perioadă neagră din viaţa mea mă invadează subit. Nu pot deci s-o „uit”, oricât aş vrea. Mă întreb fără nici un fel de afectare cum trebuie s-o „asimilez”, s-o „suport”, s-o pun pe hârtie. Probabil că „abstractizarea”, „schematizarea” şi „distanţarea” sunt cele mai bune metode. Rămâne însă un semn de întrebare, un mare semn de întrebare, cât din dramatismul acestei perioade dificile poate fi efectiv evocat. Cu decenţă şi, în acelaşi timp, în spiritul cel mai riguros al adevărului. Nu, nu este deloc simplu. Încerc totuşi.

Am fost, din diferite cauze, pe care nu le mai reţin acum (probabil ereditare), un „copil turbulent”. Într-o perioadă, voiam să citesc şi chiar să „studiez” monografia psihologului H. Wallon, despre acest subiect, pentru a mă „cunoaşte” şi a mă „explora” mai bine. Dar, cel puţin deocamdată, n-am reuşit. Faptul, anodin în sine, este plin de urmări personale. M-am născut şi am devenit repede un „rebel”, inconformist, refractar, inadaptabil, adesea turbulent. Simţeam o repulsie instinctivă împotriva uniformizării, disciplinei şi oricărei forme de represiune. Intram permanent în conflict cu mediul meu familial şi social, cu orice regulă educativă şi de convenienţă socială. Mi se părea că am dreptul să mă comport natural în orice împrejurare şi să-mi exprim reacţiile de neaderenţă sau critice în orice situaţie. Eram un mare timid, un „sălbatec”, un „prost crescut” şi, într-un anume sens, am rămas neschimbat până azi. Defect capital pe un plan. O anume calitate pe un altul. Dar să nu anticipez.

Câteva scene, care mi-au rămas în memorie, vor explica mai bine despre ce este vorba. Le reţin exclusiv pentru consecinţele lor „biografice”, care – mai târziu – se vor traduce prin reacţii ideologice şi sociale consecvente, tipice. Eram sincer iritat de convenţiile şi mediocrităţile din jurul meu, de falsele prestigii locale, pe care nu dădeam – impulsiv, imprudent şi, bineînţeles, total needucat şi neipocrit – doi bani. Am fost nepoliticos, ţin bine minte, într-o împrejurare oarecare, cu C. Meissner, aşa-zisul „ultimul junimist”, un profesoraş de provincie, de o imensă mediocritate, director al Şcolii Normale de la Copou, oaspete al familiei mele. S-a plâns indignat tatălui meu, foarte afectat de această împrejurare. Îmi plăcea să citesc în linişte, netulburat şi eram totuşi târât, smuls de la preocupările mele, pe care le consideram cât se poate de fireşti şi legitime, şi dus în tot felul de vizite, care nu mă interesau câtuşi de puţin. Am luat odată, într-o astfel de împrejurare, o carte, pe care am deschis-o în plină vizită ceremonios-protocolară. Stupoare generală! Gazda, Dr. Numbert, un prieten al tatei, m-a admonestat cu blândeţe.

Eram naiv, sincer şi brutal. N-aveam nici o noţiune de „maniere” şi formule de politeţe. Manifestam un „spirit critic” negativ, spontan, în forme naive şi pure, fără nici un control sau reţinere. Unele babe profund plictisitoare mă iritau teribil. Am fost declarat imediat „prost crescut”, ceea ce şi eram, într-adevăr. Însă la Mănăstirea Agapia – unde s-a petrecut într-o vară o astfel de scenă – Mircea Bârsan, violonist ratat, profesor la Conservator, om subţire şi inteligent, care mi-a reprodus această reacţie, a ţinut să adauge, ca să mă consoleze: „dar are ceva în cap”. Probabil că... avea dreptate. Ceea ce însă era absolut sigur, strict social vorbind, era faptul că mă comportam – şi pe bună dreptate – profund antipatic. Nu suportam nici o convenţie, nici o constrângere, nici un abuz, nici o violenţă împotriva spontaneităţilor mele, bune sau rele. Mă comportam total liber şi faptul trebuia, în mod firesc, să mă coste. Ceea ce se va şi întâmpla cu regularitate pe parcursul vieţii mele.

Ştiu bine că azi „ideologizez” totul, dar pe atunci, lucrurile se petreceau altfel. Mult mai simplu, mai direct, mai concret şi, adesea, mai brutal. Detestam profund aşa-zisa „viaţă de familie”. Aveam, mai ales, cele mai proaste relaţii cu mama, care nu mă iubea. De altfel, în acea perioadă, ea se ocupa de orice, numai de „creşterea” copiilor săi nu. Începuse să construiască o casă, pe strada Ralet nr. 10 (la început locuisem în casa de peste drum, gard în gard cu G. Topârceanu), şi n-avea o altă preocupare esenţială. Plină de voinţă şi tenacitate, inteligentă, cu un anume spirit practic şi de organizare, dar şi cu un imens amor propriu, dominat de un orgoliu maladiv. Făcea uneori şi crize de nervi, puţin toquée. Într-o perioadă, urma şi un fel de tratament, cu duşuri calmante. Considera orice ripostă a mea, orice „răspuns”, drept o obrăznicie, iar o simplă „copilărie” o insultă personală. Şi atunci reacţiona mânios, vindicativ, fără nici o reţinere. Voia să se răzbune, să mă „distrugă” cu orice preţ. În timpul unei astfel de scene, ca să mă lovească în ce avem mai „scump”, mi-a rupt, cu furie, în faţa mea, un mic album de timbre.

S-a rupt atunci şi ceva în mine. Gestul său mi s-a părut oribil, plin de cruzime. În astfel de împrejurări – şi altele asemănătoare – a fost distrus pentru totdeauna aşa-zisul „sentiment de familie”. Familia n-a mai „comunicat” cu mine şi nici eu cu ea. Mai grav: orice afecţiune şi sensibilitate, orice expansiune sentimentală a devenit imposibilă. Admit că n-aveam o astfel de structură. Nimeni nu este vinovat cum se naşte. Dar faptul de a fi născut şi trăit într-un astfel de mediu ostil, străin, sau cel puţin neînţelegător, unde nu eram decât un intrus, un tolerat, m-a înstrăinat definitiv, în mod inevitabil. De familie, de lume şi chiar de mine însumi. Nici tata, un om slab şi dus de nas, nu mă iubea. Replica sa favorită, când se enerva, era: „Nu ţi-ar muri mulţi înainte”. Evident, o astfel de amabilitate nu-mi făcea nici o plăcere. Să mai repet şi eu, după A. Gide, „familii, vă urăsc”? De altfel „scumpa mea familie” nici nu ştia cum să scape mai repede de mine. M-a expediat, mai întâi, în exil, la Botoşani, la sora mamei, Elena, unde am făcut ultima clasă primară şi prima clasă de liceu. Mătuşa mea era o persoană fină şi superioară. Iar soţul său, Vasile Pilat, un boem chefliu incorigibil, cu viaţă dublă, foarte simpatic şi plin de umor. La Botoşani am trăit singurele momente plăcute ale copilăriei mele. Mă înţelegeam foarte bine cu verişoara mea, Lucreţia, şi admiram sincer pe vărul meu Laurenţiu, plecat imediat la studii, la Paris, după bacalaureat. Credeam că va deveni un „om mare”, o „personalitate”. Viaţa mi-a arătat că m-am înşelat. A fost însă una dintre decepţiile cele mai puţin amare ale adolescenţei şi tinereţii mele.

Mult mai gravă şi plină de urmări a fost o alta, o adevărată represiune, de o cruzime pe atunci, pentru mine, inimaginabilă. Fără nici o preocupare şi înţelegere pentru vocaţia, temperamentul şi tendinţele mele esenţiale, am fost efectiv „închis” trei ani în Liceul Militar din Iaşi. Am trăit un moment teribil, pe care îmi este foarte greu să nu-l iau în tragic. Ştiu că am şi plâns, într-o după-amiază, sau două, în fundul curţii. A fost, efectiv, prima închisoare a vieţii mele, pe care pur şi simplu refuz s-o mai evoc în detalii, într-atât a fost de oribilă. N-aveam nici o afinitate cu viaţa militară şi am suferit pe nedrept ani de groază. Din fericire, un accident la piciorul drept, care a dus la „reformarea” mea, a permis evadarea din această situaţie imposibilă. De ea, până la urmă, şi-a dat seama toată lumea. Direcţia liceului şi chiar şi... familia. Zeci de scene mă urmăresc şi azi. Reţin doar una singură: de represiune intelectuală absurdă. Un profesor de matematică, un oarecare Menciu, m-a surprins citind o carte de literatură, într-o oră de meditaţie, şi mi-a confiscat-o, sadic şi cu scandal. Mi s-a făcut şi un... „raport” etc. O crimă teribilă! O traducere a Damei cu camelii, în Bpt. O represiune culturală, aş spune, premonitorie. Ea s-a repetat sub diferite forme de-a lungul întregii mele vieţi. Pentru un om cu astfel de preocupări nu pot să existe, cred, lovituri mai puternice şi dureroase.

Fatalitate sau nu, am trăit de la început toată gama represaliilor. Nu este nici o exagerare. Am cunoscut de timpuriu şi intoleranţa şi fanatismul ideologico-totalitar, „fundamentalist”. O scenă tipică. Ora de religie, la Liceul Şincai din Bucureşti, unde m-au dus aventurile mele şcolare, închis de familie tot într-un... internat. Colegi cu multe adeziuni sau simpatii legionare. Preotul, profesorul de religie, cu certitudine, un legionar militant. La un moment dat, el întreabă: „Cine ştie ce-a scris Sf. Augustin. Tăcere totală, penibilă. Ridic două degete şi fără a face – cum se spune – „pe deşteptul”, încep să răspund, cu naivitate şi bună-credinţă: Confesiuni, De civitate Dei. Dar n-am fost lăsat să continui, căci popa, furios, a început să ţipe: „Vedeţi, ateul ăsta ştie şi voi nu ştiţi”. De unde ştia el că eram sau nu „ateu”? Şi cine îi dădea dreptul să mă agreseze astfel? La acea vârstă şi nivel cultural poţi fi cel mult doar „indiferent”. Evident că fusesem „turnat” de colegii legionari, cu care – într-adevăr – nu aveam nici o afinitate.

Duceam şi un alt stil de viaţă extraşcolară, să-i spun, vag „mondenă”. La mesajul şi „asceza” legionară eram total refractar. Făceam uneori excursii, cu fete, cu maşina unui coleg mai apropiat, Raul Grigoriu, în împrejurimile Iaşului. La liziera pădurii Breazul am surprins odată, într-o duminică dimineaţa, şedinţa unui cuib legionar, aşezat în cerc. Evident, două lumi incomunicabile. Mi se părea şi straniu şi abuziv amestecul preoţilor şi al Bisericii în politică. În 1935, ţin minte foarte bine, am privit întâmplător, amuzat, dar şi cu consternare de pe trotuarul din faţă, cortegiul şi procesiunea ieşită din Mitropolie, a „sfinţirii” partidului Goga-Cuza. Cu prapuri, cruci şi icoane, cu steaguri. Ce rost avea această întreagă mascaradă? Mi se părea şi stranie şi grotescă. Aveam 14 ani şi începeam să raţionez „ideologic”. Era primul spectacol politic negativ la care asistam şi faţă de care reacţionam de pe acum în mod critic.

Simţeam, mai ales instinctiv, o repulsie totală pentru recuperarea şi manipularea politică a religiei. Pe parcurs, m-am convins că între ceremonialul religios şi emoţia sacrului, a numinosului (ca să-l citez pe R. Otto, din Das Heilige), nu există de fapt nici o legătură esenţială. Adevărata emoţie religioasă este fulgerarea lui ganz andere. Iar aceasta este totdeauna rară, foarte rară. Restul nu este decât convenţie, ritual, ceremonial, deprindere exterioară. Un formalism social, cu funcţionalitatea sa, dar fără nici un conţinut interior real. Nu-mi fac nici un complex din a recunoaşte că eram total străin de toate formele „sacralităţii”. M-am născut, m-am format şi am rămas, până azi, un spirit eminamente laic. Larg tolerant, respectuos faţă de toate confesiunile posibile, dar laic, profund laic. Nu pretind că este o calitate, dar nici un defect. Doar o trăsătură psihologică între altele şi nimic mai mult.

Adevăratul traumatism, cu urmări profunde, chiar decisive pentru întreaga mea viaţă intelectuală, s-a produs ceva mai târziu, în clasa a opta, ultima, de liceu. Debutasem în Jurnalul Literar, în 1939 – în condiţii pe care le voi menţiona într-un capitol următor –, şi nu bănuiam câtuşi de puţin catastrofa ce va urma. Şi azi sunt plin de revoltă împotriva sancţiunilor primite, căci nu făcusem nimic reprobabil. Dimpotrivă. În două cuvinte: la ora de română, un profesor profund mediocru, un anume M. Gafiţeanu, m-a interpelat, foarte agresiv, dacă eu sunt autorul articolului despre H. Sanielevici din J. L. Am răspuns afirmativ, sigur pe mine, probabil chiar infatuat şi „obraznic”. Nu ascund că acest belfer, care spunea numai banalităţi şi platitudini, îmi era profund antipatic şi că în ochii mei se citeau, cu certitudine, şi ironia şi „spiritul critic”, ce se trezise şi luase şi forme publicistice, care răsturnau, într-adevăr, o întreagă ierarhie, şi nu numai didactică. S-a repezit la mine, de la catedră, cu o viteză şi o violenţă extraordinară şi mi-a tras pe loc două palme. Am fost luat prin surprindere şi m-am prăbuşit pe bancă. Nu mai ţin bine minte, în detalii, desfăşurarea „evenimentelor”. Ştiu doar că am declarat, indignat, „grevă” totală. Nu m-am mai dus la şcoală trei zile. Pe atunci erau alte relaţii sociale. Tatăl meu, director al Regionalei CFR, deci un fel de „şef de instituţie”, a tratat cu directorul Seminarului Pedagogic soluţionarea conflictului. Voi primi nota 10, din oficiu, la română, până la sfârşitul anului şi nu voi mai fi examinat niciodată. Dar tot n-am scăpat. Fără nici un preaviz, G. Călinescu a întrerupt brusc apariţia Jurnalului Literar. Motiv ca acelaşi odios M. Gafiţeanu să mă apostrofeze, şi tot în public, în clasă, că el... plătise abonamentul pe tot anul. Ca şi cum eu, un colaborator ocazional şi anonim al revistei, eram răspunzător de editarea şi apariţia sa...

Încerc să definesc şi să evaluez, la mare distanţă şi cu răceală, întreg acest incident, pe care-l consider „simbolic”. Şi mai ales premonitoriu. Într-un dublu sens. Mai întâi, social. Stupoarea întregii clase, când a auzit că un coleg, în definitiv un oarecare, era... publicist, a fost totală. Am simţit imediat izolarea, boicotul moral, golul care s-a format imediat în jurul meu, marginalizarea brutală. Ieşisem din rând, din „normă”. Mă singularizasem. Ceea ce nivelarea comunitară nu acceptă în nici o împrejurare, niciodată. Am fost pe loc „stigmatizat”. Acest destin, în diferite forme, unele foarte grave, mă urmăreşte până azi. Ştiu acum bine, bine de tot, ce înseamnă realizarea strict individuală. Şi singurătatea care-i urmează în mod inevitabil.

În acelaşi timp, am făcut cunoştinţă şi cu întreg mecanismul represiv al unei instituţii. Mi-am dat seama cum se pune în mişcare şi cum funcţionează. Autoritatea, de orice tip, nu acceptă să fie ignorată şi cu atât mai puţin sfidată. Şi ea trece, imediat, la represalii. Voi cunoaşte, la mai puţin de un deceniu, şi de fapt imediat după 1944, modul de funcţionare al represiunii totalitare. Perfecţionat şi extins la scară naţională. Deocamdată, am încercat o profundă repulsie antiprofesorală, pentru belferi şi belferism, pentru toate formele de învăţământ autoritar şi represiv. Respingeam orice disciplină brutală şi lipsă de libertate. Mai ales în materie de studii şi lecturi. Această oroare mi s-a transmis până azi. Şi când cineva continuă să mi se adreseze cu „domnule profesor”, mă stăpânesc să nu izbucnesc. Uneori, când sunt mai bine dispus, protestez doar ironic. De pildă, recent, la Bucureşti, la prezentarea nr. 59 al Sferei Politice, când Ilie Şerbănescu mi s-a adresat astfel. Om inteligent, nu s-a supărat de apostrofarea mea, destul de directă. A declarat doar ironic şi bonom că a „luat act că nu sunt profesor”…

Toate aceste adversităţi premature au făcut din mine un inconformist, un recalcitrant, un „rebel” înnăscut. Trebuie să repet şi chiar să subliniez acest defect (dacă el este într-adevăr un „defect”), deoarece el mi-a marcat existenţa şi mi-a produs – eufemistic spus – numai „neplăceri”, până azi. În forme moderate sau violente, am fost totdeauna un intransigent şi foarte puţin adaptat vieţii sociale. Baricadat interior, respingeam – într-o formă sau alta – orice formă de constrângere sau de ipocrizie. Refuzul meu avea totdeauna ceva radical şi definitiv, deci insuportabil. Am rămas până în perioada actuală un „nesupus”, un „refractar” ireductibil. Când am căzut, mult mai târziu, pe o reflexie a lui A. Gide, din Jurnalul său (24 februarie 1946), despre lumea care va fi salvată doar de les insoumis, nu am putut să nu-i dau dreptate. Am făcut pe loc chiar o… fişă. Nu pretind deloc, dar absolut deloc, nici de data aceasta, merite deosebite, excepţionale. Dar, exprimându-mă mereu fără nici o inhibiţie, continuu să cred – şi cu cea mai mare convingere – în valoarea incomparabilă a independenţei şi opoziţiei împotriva nivelării totalitare. Împotriva oricăror forme de tiranie, absolutism şi intoleranţă. Împotriva reprimării culturii liberale. Ştiu bine ce vorbesc, deoarece am cunoscut represiunea, agresiunea şi ostilitatea – după cum am menţionat mai sus – încă din copilărie. Ştiu ce înseamnă furia, indignarea şi revolta. Nu pretind că astfel de reacţii sunt totdeauna justificate, scuzabile sau eficiente. Dar sensul lor terapeutic, simbolic şi ideologic mi se pare perfect legitim. Indiferent la orice consecinţe practice, imediate, inevitabile.

Îmi explic, în acelaşi timp, de ce nu am, nu pot avea, oricât aş regreta, „amintiri frumoase”. L., mai ales, ar putea să se considere nedreptăţită. Dar conflictele sufleteşti pe care le-am evocat explică şi, cred, din plin, reacţii strict obiective şi incontrolabile. Oricât aş dori, sau nu, acest self control, atât de necesar, totuşi.