© 2006, 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3724‑9

ISBN PDF: 978-973-46-3725‑6

ISBN print: 978-973-46-3492‑7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă  : © iStockphoto.com/iEverest

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Elfriede Jelinek s-a născut în 1946 la Mürzzuschlag, Austria. A studiat compoziţia la Conservatorul din Viena, urmând, în paralel, studii de teatru şi istoria artei, întrerupte din pricina unei depresii. Absolvă Conservatorul în 1971, la clasa de orgă. A debutat în 1967 cu volumul de versuri Lisas Schatten (Faptele Lisei). Cunoaşte succesul cu romanele Die Liebhaberinnen (Amantele, 1975), Die Ausgesperrten (Excluşii, 1990), Die Kinder der Toten (Copiii morţilor, 1995) şi mai ales cu Die Klavierspielerin (Pianista, 1983), acesta din urmă având o puternică încărcătură autobiografică. În 1989 romanul Lust (Poftă) declanşează un imens scandal din pricina sexualităţii violente, linie în care se înscrie şi romanul Gier (Lăcomie, 2000). Elfriede Jelinek a tradus din operele lui Thomas Pynchon, Christopher Marlowe, Georges Feydeau şi Eugène Labiche, a scris scenarii de film, librete de operă, eseuri. A fost distinsă cu nenumărate premii naţionale şi internaţionale, printre care Premiul Brener (1996), Premiul Büchner (1998), Premiul Heinrich Heine al oraşului Düsseldorf (2002) şi Premiul Stig Dagerman (2004). În octombrie 2004, lui Elfriede Jelinek i-a fost decernat Premiul Nobel pentru Literatură „pentru fluxul muzical al vocilor şi antivocilor din romanele şi piesele sale, care revelează, cu un extraordinar talent lingvistic, absurditatea stereotipurilor sociale şi forţa lor subjugatoare“.

cuvânt înainte:

cunoaşteţi ţinutul acesta FRUMOS cu văile şi dealurile sale?

e mărginit de munţi frumoşi în depărtare. are un orizont, cum nu au multe ţinuturi.

cunoaşteţi poienile, ogoarele şi câmpiile acestui ţinut? îi ştiţi casele paşnice şi paşnicii oameni pe care-i găsiţi acolo?

în mijlocul acestui frumos ţinut, nişte oameni buni au construit o fabrică. stând cu capul între umeri, acoperişul ei de aluminiu vălurit alcătuieşte un frumos contrast cu pădurile de foioase şi brad dimprejur. fabrica stă în mijlocul peisajului, cu capul între umeri.

deşi nu are nici un motiv să stea cu capul între umeri.

ar putea sta foarte dreaptă.

ce bine că se află aici, unde e frumos şi nu în altă parte, unde nu e frumos.

fabrica arată ca şi cum ar fi parte a acestui frumos peisaj.

arată de parcă ar fi crescut aici, dar nu! dacă o priveşti mai de aproape, se vede clar: nişte oameni buni au ridicat-o. la urma urmei din nimic nu iese nimic.

iar nişte oameni buni intră în ea şi ies din ea.

şi-apoi aceştia se revarsă în peisaj, ca şi cum le-ar aparţine lor.

fabrica şi terenul de dedesubtul ei îi aparţin proprietarului, care este un concern.

cu toate astea fabrica se bucură când în ea se revarsă oameni voioşi, pentru că aceştia produc mai mult decât cei lipsiţi de voioşie.

femeile care lucrează aici nu îi aparţin proprietarului fabricii.

femeile care lucrează aici aparţin cu totul familiilor lor.

numai clădirea aparţine concernului. în felul acesta sunt toţi mulţumiţi.

numeroasele ferestre scapără şi scânteiază ca şi numeroasele biciclete şi maşini mici de afară. ferestrele sunt spălate de femei, maşinile, cel mai adesea, de bărbaţi.

toţi cei veniţi în acest loc sunt femei.

ele cos. ele cos pieptare, sutiene, uneori corsete şi chiloţi.

adesea aceste femei se mărită sau decad în alt fel.

dar atâta vreme cât cos, apoi cos. adesea privirea lor rătăceşte în afară la o pasăre, la o albină sau la un fir de iarbă.

uneori ele pot savura şi înţelege natura de afară mai bine decât un bărbat.

o maşină face întotdeauna o cusătură. ea nu se plictiseşte. ea îşi face datoria acolo unde e pusă.

fiecare maşină e deservită de o cusătoreasă calificată. cusătoreasa nu se plictiseşte. şi ea îndeplineşte o datorie.

ea are voie să şadă în acest timp. are multă răspundere, dar nici o privire de ansamblu şi nici o privire în perspectivă. adesea însă o gospodărie.

uneori, bicicletele îşi transportă seara proprietarele acasă.

acasă. casele se află în acelaşi frumos peisaj.

aici domneşte mulţumirea, ceea ce se vede.

pe cea pe care nu o poate face fericită peisajul o fac pe deplin fericită copiii şi bărbatul.

pe cea pe care nu o pot face fericită peisajul, copiii şi bărbatul o face pe deplin fericită munca.

totuşi povestea noastră începe în cu totul altă parte: în marele oraş.

acolo se află o sucursală a fabricii sau, mai bine spus, acolo se află sediul principal al fabricii iar acel loc, din zona subalpină, este sucursala.

şi aici femeile cos ceea ce le este pe plac.

ele nu cos ceea ce le este pe plac, ci cusutul în sine le este femeilor deja în sânge.

ele nu mai trebuie decât să lase să curgă din ele acest sânge.

aici e vorba de o muncă liniştită, potrivită femeii.

multe femei cos cu jumătate de inimă, cealaltă jumătate de inimă le-o înghite familia. unele femei cos din toată inima, dar cele care fac asta nu sunt cele mai bune.

în insula de linişte a oraşului începe povestea noastră, care curând se şi sfârşeşte.

dacă îi e cuiva dat să-şi trăiască destinul, atunci cu siguranţă nu aici.

dacă are cineva un destin, este vorba de un bărbat. dacă i se face cuiva un destin, este vorba de o femeie.

din păcate, aici viaţa trece pe lângă tine, numai munca rămâne pe loc. uneori vreuna dintre femei încearcă să se alăture vieţii care trece pe lângă ea şi să pălăvrăgească un pic.

din păcate, viaţa îi trece atunci adesea pe dinainte în maşină, prea rapid pentru o bicicletă. la revedere!

început:

într-o bună zi, brigitte se hotărî să nu mai vrea să fie decât femeie, cu totul femeie, pentru un tip care se numeşte heinz.

ea crede că de acum înainte slăbiciunile ei vor deveni atrăgătoare şi forţele ei vor rămâne foarte ascunse.

dar heinz nu găseşte nimic atrăgător la brigitte, iar slăbiciunile ei nu le consideră decât greţoase.

brigitte se dichiseşte acum şi pentru heinz, căci dacă eşti femeie, de pe acest drum nu există cale de întoarcere şi eşti nevoită să te şi îngrijeşti. brigitte ar dori ca odată şi odată, viitorul să-i fie recunoscător printr-o înfăţişare care s-o facă să pară mai tânără. dar poate că brigitte nici nu are vreun viitor. viitorul depinde cu totul de heinz.

când eşti tânăr arăţi mereu tânăr, când îmbătrâneşti e oricum prea târziu. dacă atunci nu vei arăta mai tânăr, lumea din jur îşi rosteşte sentinţa fără nici o milă: nu te-ai îngrijit în tinereţe din vreme din punct de vedere cosmetic! aşadar, brigitte a făcut ceva ce va fi important în viitor.

când nu ai un prezent, trebuie să te asiguri din vreme pentru viitor.

brigitte coase sutiene. când faci o cusătură scurtă, trebuie să faci multe de acest fel, patruzeci sunt în tot cazul minimumul absolut ca normă a muncii în acord. dacă faci o cusătură mai lungă şi mai complicată, trebuie să faci, în mod corespunzător, mai puţin. asta este foarte uman şi echitabil.

brigitte ar putea avea mulţi muncitori, dar ea îl vrea numai şi numai pe heinz, care va deveni cândva om de afaceri.

materialul este dantelă de nailon, sub care se pune o bucată subţire de burete. fabrica are multe procente de piaţă în străinătate şi multe cusătorese care vin din străinătate. prin căsătorie, naşterea copiilor sau moarte, multe cusătorese ies din competiţie.

brigitte speră că şi ea va ieşi odată din competiţie prin căsătorie şi naşterea copiilor. brigitte speră că heinz o va scoate de aici.

orice altceva ar însemna moartea ei chiar dacă rămâne în viaţă.

deocamdată b. nu are nimic altceva, în afara numelui ei. în decursul povestirii brigitte va primi numele de la heinz, ceea ce e pentru ea mai important decât bani sau proprietate, asta poate aduce şi bani şi proprietate.

viaţa adevărată care se poate manifesta dacă i se cere, viaţa adevărată este viaţa după muncă. pentru brigitte, viaţa şi munca sunt ca ziua şi noaptea. aici va fi, aşadar, vorba mai mult despre timpul liber.

heinz se numeşte în acest caz special viaţa. viaţa adevărată nu numai că se numeşte heinz, ea şi este heinz.

în afară de heinz nu există nimic. ceva ce este mai bun decât heinz este cu totul intangibil pentru brigitte, ceva ce este mai rău decât heinz nu-i trebuie lui brigitte. brigitte se apără cu mâinile şi picioarele, în disperare, împotriva decăderii, decăderea înseamnă pierderea lui heinz.

brigitte ştie însă şi că pentru ea nu există ascensiune, există numai fie heinz sau ceva mai rău decât heinz, fie cusutul sutienelor până la capătul vieţii. cusutul sutienelor fără heinz înseamnă deja de pe-acum sfârşitul vieţii.

este cu totul de domeniul hazardului dacă brigitte trăieşte, cu heinz, sau dacă se sustrage vieţii şi decade.

nu există paragrafe de lege pentru asta. soarta decide soarta brigittei. nu ce face şi ce este ea contează, ci heinz, ce face şi ce este el, asta contează.

brigitte şi heinz nu au istorie. brigitte şi heinz au doar un loc de muncă. heinz va trebui să devină istoria brigittei, el trebuie să-i facă o viaţă personală, apoi să-i facă un copil, al cărui viitor va fi de asemenea marcat de heinz şi de profesia lui.

istoria lui b. şi h. nu e ceva ce devine, ea e ceva ce se iveşte dintr-odată (fulgerător) şi se numeşte dragoste.

dragostea vine de la brigitte. ea trebuie să-l convingă pe heinz să creadă că dragostea vine şi din partea lui. el trebuie să înveţe să realizeze că nici pentru el nu poate exista un viitor fără brigitte. bineînţeles că pentru heinz există deja un viitor, şi anume cel de instalator electric. pe ăsta îl poate avea şi fără brigitte. conductele electrice pot fi instalate chiar fără ca b. să existe. ba, chiar să şi trăieşti! şi să mergi la bowling sau la popice se poate fără brigitte.

brigitte are totuşi o misiune.

ea trebuie să-l facă permanent pe heinz să înţeleagă că fără ea nu poate exista pentru el vreun viitor. ăsta e un mare efort. apoi, trebuie împiedicată cu orice preţ eventualitatea ca heinz să vadă viitorul său în altcineva. dar despre asta mai târziu.

asta e o situaţie plină de încordare, dar care promite succesul.

heinz vrea să devină, respectiv va deveni cândva un mic antreprenor particular, cu o mică antrepriză proprie. cândva, heinz va achiziţiona. brigitte va căpăta achiziţionările. brigitte preferă să fie achiziţionată de propriul ei bărbat în propria lui afacere, ce va fi un pic şi propria ei afacere.

numai de n-ar cunoaşte heinz într-o zi o elevă, cum ar fi susi de exemplu! numai, pentru numele domnului, de n-ar crede heinz într-o zi că vreuna, mai bună decât va putea fi ea, brigitte, vreodată, că aşa vreuna ar putea fi şi pentru el însuşi mai bună.

dacă heinz găseşte ceva mai bun, să renunţe la acest ceva mai bun. cel mai bine ar fi să nici nu ajungă să-l cunoască, asta e chiar mai sigur.

când brigitte şade la maşina ei de cusut şi brodează stretch, când simte burete şi dantelă ţeapănă sub degetele ei, noul model de sutien, micuţă-vrăjitoare, în culoarea la modă, atunci are coşmaruri din cauza cuiva care nici măcar nu există încă, dar care, ca întruchipare a ceva mai bun, îi poate totuşi tăia calea lui heinz.

nici măcar la muncă nu are brigitte linişte.

chiar şi la muncă trebuie să muncească.

n-ar trebui să se gândească în timpul lucrului. cu toate astea ceva în ea gândeşte fără încetare.

brigitte nu poate face nimic mai bun din viaţa ei. ceva mai bun în viaţă aşteaptă de la heinz. heinz o poate elibera pe brigitte de maşina ei de cusut. singură, brigitte nu e în stare de asta.

dar nici de acest lucru nu e sigură, pentru că norocul este o întâmplare şi nu o lege sau consecinţa logică a unor fapte.

brigitte vrea să-şi primească viitorul gata făcut. ea însăşi nu şi-l poate face.

povestea cum s-au cunoscut cei doi este lipsită de importanţă. chiar cei doi sunt lipsiţi de importanţă. sunt de-a dreptul întruchiparea simptomatică a tot ce este lipsit de importanţă.

adesea se întâlnesc între ei şi studenţi şi studente, ceea ce este aproape identic, până la sex. adesea se pot relata poveşti palpitante despre asemenea întâlniri.

astfel de oameni au uneori chiar o lungă istorie preliminară.

deşi istoria preliminară a lui brigitte e mai mult ca sigur neavantajoasă pentru a pune bazele construirii unei viitoare averi, l-a cunoscut totuşi pe heinz, ale cărui mâini vor aduna odată avere.

brigitte este fiica nelegitimă a unei mame care coase aceleaşi lucruri ca şi brigitte, şi anume sutiene şi pieptare.

heinz este fiul legitim al unui şofer-de-camion-de-cursă-lungă şi al nevestei lui, care şi-a putut permite să rămână acasă.

în ciuda acestei diferenţe căscate între ei, b. şi h. s-au cunoscut.

în acest caz special, a face cunoştinţă înseamnă a vrea să te salvezi, respectiv, a nu scăpa ocazia şi a te ţine scai.

heinz a învăţat ceva ce îi va deschide, cândva, lumea întreagă, şi anume, să fie instalator electric.

brigitte n-a învăţat niciodată nimic.

heinz e ceva, brigitte nu e nimic ce alţii nu ar putea fi exact la fel fără osteneală. heinz este de neînlocuit şi adesea chiar este nevoie de heinz de ex. la o defecţiune de conductă, sau dacă e nevoie de ceva dragoste. brigitte este înlocuibilă şi este inutilă. heinz are un viitor, brigitte nu are nici măcar un prezent.

heinz e totul pentru brigitte, munca nu e decât un chin plictisitor pentru brigitte. un om care iubeşte pe cineva e totul. un om care iubeşte pe cineva şi care pe deasupra mai e şi cineva asta este maximum ce poate atinge brigitte. munca nu înseamnă nimic, pentru că brigitte o are deja, iubirea e mai mult, pentru că ea abia trebuie căutată.

brigitte a găsit deja: pe heinz.

heinz se întreabă adesea cu ce se poate lăuda oare brigitte.

heinz se joacă adesea cu gândul să-şi ia pe altcineva, care are ceva de oferit, cum ar fi bani gheaţă sau spaţiu pentru un local adecvat de prăvălie.

brigitte are de oferit un corp.

în afară de corpul lui brigitte, sunt aruncate în acelaşi timp pe piaţă multe alte corpuri. singurul lucru care e de partea lui brigitte în mod pozitiv este industria cosmetică. şi industria textilă. brigitte are sâni, coapse, picioare, şolduri şi o păsărică.

pe astea le au şi altele, uneori chiar de o calitate superioară.

brigitte are o tinereţe pe care trebuie s-o împartă şi cu alţii, de pildă cu fabrica şi zgomotul dinăuntru şi cu autobuzul supraaglomerat. toate astea înfulecă din tinereţea brigittei.

brigitte îmbătrâneşte tot mai mult şi devine tot mai puţin femeie. concurenţa întinereşte tot mai mult şi e tot mai mult femeie.

brigitte îi spune lui heinz, îmi trebuie un om care să ţină la mine, să fie lângă mine când am nevoie de el, ca recompensă ţin şi eu la el, şi sunt întotdeauna lângă el la nevoie.

heinz spune că se cacă pe asta.

păcat că brigitte îl urăşte atât de tare pe heinz.

azi, de exemplu, brigitte îngenunchează înaintea lui heinz şi a părinţilor lui, în faţa colacului de closet din grădiniţa de zarzavat, pe pământul rece.

acest pământ e mai rece decât dragostea, care este fierbinte şi se numeşte heinz.

tatăl şofer-de-camion-de-cursă-lungă este absent şi brigitte ajută în gospodărie, ceea ce e singurul lucru prin care se poate face iubită, ceea ce vrea să însemne că ea curăţă bucuroasă cu peria de fecale colacul closetului. acum cinci minute a spus, da, o face cu drag. acum deja n-o mai face cu drag. i se face rău de la tot căcatul care se adună, aşa, în cursul unei săptămâni într-o gospodărie de trei persoane.

heinz va căpăta de nevastă, dacă nu chiar o secretară, o elevă în clasele superioare, o secretară, o secretară, sau o secretară, totuşi o femeie de nevastă, care este o femeie adevărată, care ştie deci să manevreze ca lumea mătura şi se pricepe cum să trateze scârboasele resturi.

acasă la ea brigitte nu ajută la nimic, nu-şi investeşte capitalul fierbinte şi forţa de muncă într-o mică întreprindere, din capul locului falimentară, care lucrează în pierdere, condamnată eşecului. fără perspectivă. fără speranţă. brigitte investeşte mai bine acolo de unde poate ieşi ceva. o întreagă nouă viaţă.

pentru că brigitte are puţin creier, rezultatul este nesigur.

la urma urmei, managerii au creierul în ajutor, atunci când e ceva de planificat. brigitte şi-a şcolit numai degetele, în rest nimic. dar cele cu braţele care le atârnă ar putea munci cât trei, dacă ar trebui. şi trebuie. pentru heinz.

brigitte o linge-n cur pe mămica lui heinz. acolo nu găseşte nimic altceva decât acelaşi căcat ca şi în closetul pe care tocmai îl freacă. dar odată toate astea vor rămâne în urma mea, atunci viitorul va sta înaintea mea. nu, când căcatul a rămas în urma mea, atunci mă aflu deja în viitor. dar trebuie să-mi construiesc mai întâi un statut, care mă îndreptăţeşte să îmi fie PERMIS în general să am un viitor. viitorul e lux. nu-i de găsit în mare abundenţă.

acest mic episod nu vrea să arate altceva, decât că brigitte poate munci, dacă este nevoie.

şi este nevoie.

de exemplu, paula

de exemplu, paula. paula e de la ţară. viaţa la ţară a ţinut-o până acum în şah – ca şi pe surorile ei erika şi renate, care sunt măritate. pe cele două poţi să le uiţi, e exact ca şi cum nici n-ar exista. cu paula e altfel, ea e cea mai tânără dintre ele şi există cu adevărat. are 15 ani. e acum suficient de mare spre a-şi putea permite să se gândească ce ar dori să devină: casnică sau vânzătoare. vânzătoare sau casnică. la vârsta ei, toate fetele de vârsta ei sunt suficient de în vârstă, pentru a se gândi ce ar dori să devină. şcoala generală e terminată, bărbaţii din sat sunt fie lemnari, fie devin tâmplari, electricieni, tinichigii, zidari, sau merg la fabrică, sau încearcă să fie tâmplari, electricieni, tinichigii, zidari sau muncitori în fabrică şi apoi se duc totuşi în pădure şi se fac lemnari. fetele devin nevestele lor. vânătorul reprezintă o profesie mai bună, ea este importată de afară. învăţător şi preot nu există, satul n-are biserică, nici şcoală. şi profesia intelectuală a conducătorului filialei de consum este importată din exterior, sub conducerea lui lucrează întotdeauna trei femei şi fete din sat şi o fată ucenică din sat. femeile rămân vânzătoare sau ajutoare de vânzătoare până se mărită, după măritiş s-a zis cu vânzarea, atunci sunt ele însele vândute şi următoarea vânzătoare poate trece în locul celei plecate, spre a vinde în continuare. schimbul are loc în zbor, de la sine.

s-a instaurat astfel în decursul anilor un flux natural: naştere şi ascensiune şi măritiş, şi apoi ieşirea din competiţie, şi naşterea unei fiice, casnica sau vânzătoarea, mai adesea casnica, fiica în ascensiune, mama dă ortu’ popii, fiica se mărită, iese din competiţie, sare de pe trambulină, naşte ea însăşi următoarea fiică, magazinul de consum este caruselul circuitului naturii, în fructele şi legumele sale se oglindesc anotimpurile, se oglindeşte viaţa omenească în multiplele ei forme de exprimare, în unica sa vitrină se oglindesc feţele atente ale vânzătoarelor sale, care sunt adunate aici, în aşteptarea măritişului şi a vieţii. măritişul vine însă întotdeauna singur, fără viaţă. o femeie măritată nu lucrează mai niciodată în afacere, numai dacă bărbatul este chiar în acel moment şomer sau grav rănit. alcoolic este întotdeauna.

ca lemnar are o meserie grea şi periculoasă, unde se întâmplă adesea ca unii să nu se mai întoarcă. de aceea ei savurează din plin viaţa, atâta vreme cât sunt tineri, de la 13 ani nici o fată nu e în siguranţă în apropierea lor, concurenţa generală începe şi coarnele îşi fac loc, fapt ce face să vuiască întreg satul. ecoul vuietului se revarsă prin valea întreagă.

la sfârşitul tinereţii bărbaţii îşi fac rost de o femeie vrednică, econoamă. sfârşitul tinereţii, începutul bătrâneţii.

sfârşitul vieţii pentru femeie e când începe să nască. în timp ce bărbaţii se maturizează frumos, încep să îmbătrânească şi se dedică alcoolului, acesta îi face tari şi îi apără de cancer, agonia femeilor lor durează adesea ani şi ani, adesea suficient ca ele să fie de faţă şi la agonia fiicelor lor. femeile încep să-şi urască fiicele şi doresc ca acestea să moară cât mai curând posibil, aşa cum au murit şi ele cândva, de aceea: să-şi facă rost de un bărbat.

uneori o fiică nu vrea să moară atât de repede pe cât ar trebui, mai bine mai rămâne un an, doi, vânzătoare şi trăieşte! da, trăieşte! în cazuri rare ar vrea chiar să fie vânzătoare în capitala districtului, unde există şi alte meserii, unele de preot, învăţător, muncitor în fabrică, tinichigiu, tâmplar, lăcătuş, dar şi ceasornicar, brutar, măcelar! şi cârnăţar! şi multe altele. şi o mai mare promisiune, pentru o viaţă într-un viitor mai frumos.

dar nu e chiar aşa simplu să poţi păstra pentru tine un bărbat cu un viitor mai frumos. meseriile mai bune au şi ceva mai bun de oferit, de aceea îţi pot cere imediat să o faci, totuşi n-o poţi face, pentru că după ce-o faci, o meserie mai bună vrea ceva şi mai bun şi gata, adio. o slugă la pădure mai aşteaptă câteodată, o meserie mai bună nu aşteaptă niciodată. rar s-a întors vreuna de-acolo acasă, poate doar în vizită, şi-atunci cu un bastard fără tată.

micul rest, pe cale de dispariţie, vine uneori acasă în vizită, să le arate mamei şi tatălui copiii, cât de bine le merge, şi bărbatul e cuminte, şi aduce toţi banii, şi nu bea decât puţin, şi bucătăria e nou-nouţă şi aspiratorul e nou, şi perdelele sunt noi, şi colţarul idem, şi televizorul e nou şi noua sofa e nouă, şi noua maşină de gătit e ce-i drept folosită, dar ca nouă, şi podeaua e de fapt uzată, dar curăţată şi ca nouă, şi fiica încă mai e ca nouă, dar curând va fi vânzătoare şi va îmbătrâni la iuţeală şi va fi consumată. dar, la urma urmei, de ce să nu fie consumată fiica, dacă şi mama a fost consumată? fiica trebuie curând consumată, are deja nevoie de asta, cea mai bună meserie trebuie înhăţată, preot, învăţător, muncitor în fabrică, tinichigiu, tâmplar, ceasornicar, măcelar! şi cârnăţar! şi multe altele, ş.m.a., şi toţi au nevoie continuă de ele, de femei, şi le şi consumă, dar ei înşişi nu cumpără, în nici un caz, o femeie deja consumată spre a o consuma mai departe. nu. asta-i atunci dificil. de unde să iei femei neconsumate, când femeile sunt tot mereu consumate? prostituţie nu există, există însă o groază de copii nelegitimi, aia, aia n-ar fi avut voie s-o facă, dar a făcut-o, aşa că i s-a făcut, a fost servită în toată regula, şi acum iat-o, trebuie să facă singură munca, până şi munca pe care trebuie altminteri s-o facă bărbatul, şi plodul rămâne în seama bunicii, care este plină de ură împotriva fiicei şi a copilului. femeile consumate sunt rar luate, şi-atunci, de primul consumator. şi-n acest caz, trebuie să audă o viaţă întreagă: dacă nu te-aş fi luat eu, nu te-ar mai fi luat nimeni, şi ar fi trebuit să vezi de unde faci rost de bani pentru copil, aşa, te-am luat eu totuşi, în ultimul moment, şi-acum poţi avea de la mine banii, după ce mi-am pus eu deoparte bani pentru alcool, aşa că te pot lua în schimb, fără probleme, de câte ori am chef, dar am eu grijă ca fiica noastră să nu fie luată şi folosită fără hârtii, să nu fie şi ea una ca maică-sa, care s-a lăsat luată ÎNAINTE.

să aştepte, până o ia cineva, dar numai după, atunci se poate lăsa luată, dar abia după. dacă totuşi, aşa ca tine, se lasă luată înainte, atunci se poate considera fericită dacă o mai ia vreunul. şi fata noastră poate fi fericită că are un astfel de tată.

groaznică, această moarte lentă. şi bărbaţii şi femeile se îndreaptă împreună spre moarte. bărbatul tot mai are măcar puţină variaţie, el îşi supraveghează de afară nevasta, ca un câine de curte, o supraveghează în timp ce ea moare. şi dinăuntru, femeia îşi supraveghează bărbatul, şi turistele ce vin vara, şi pe fiica lor, şi banii pentru nevoile gospodăriei ce n-au voie să fie băuţi. şi bărbatul îşi supraveghează de-afară nevasta, şi pe turiştii ce vin vara, şi pe fiica lor, şi banii pentru nevoile gospodăriei, ca să poată ciupi ceva deoparte pentru băutură. şi astfel se trimit reciproc la moarte. iar fiica, şi ea, abia mai poate aştepta să aibă voie, în sfârşit, să moară şi ea, şi părinţii fac deja cumpărături pentru moartea fiicei: cearşafuri şi prosoape, cârpe de bucătărie şi un frigider la mâna a doua. rămâne, aşadar, moartă, dar cel puţin proaspătă.

şi ce se va alege de paula? vânzătoare sau casnică? înainte de orice, să nu uităm de paula! de ea e vorba acum. ce va fi cu paula? va muri mai târziu sau mai curând? sau nici măcar nu va începe să trăiască? va muri de îndată? să nu poată ea aştepta, şi atunci va fi prea târziu, şi iată copilul a apărut deja şi mama va muri acum, în loc să moară abia după nuntă? NICI VORBĂ! paula vrea să înveţe ceva, şi anume să fie croitoreasă. asta n-a mai existat niciodată în sat, ca una să vrea să ÎNVEŢE ceva. nu poate fi a bună. mama întreabă: paula, nu vrei totuşi să fii vânzătoare, unde poţi cunoaşte pe cineva, sau casnică, după ce ai cunoscut deja pe cineva?

mama spune: paula, TREBUIE să te faci vânzătoare sau casnică. paula răspunde: mamă, nu există nici un loc liber de ucenică vânzătoare. mama spune: atunci rămâi acasă, paula, şi fii casnică şi ajută-mă la treburile gospodăriei şi în grajd şi serveşte-l pe tatăl tău, aşa cum îl servesc şi eu şi serveşte-l pe fratele tău, când vine de la pădure, de ce să-ţi fie ţie mai bine ca mie, eu n-am devenit niciodată ceva mai bun decât a fost mama mea, care a fost casnică, pentru că pe atunci nu existau la noi încă vânzătoare, şi dacă ar fi existat, tatăl meu m-ar fi omorât.

şi el a spus să rămân acasă şi s-o ajut pe mama şi să-l servesc pe el, când vine de la lucru şi să aduc berea de la birtaş, asta durează 8 minute dus şi întors, şi dacă durează mai mult, îţi rup coastele. şi de ce, fiica mea, s-o duci tu mai bine? rămâi mai bine acasă şi ajută-mă, când taică-tu şi frati-tu, gerald vin acasă. şi poate-ţi rupem într-adevăr odată coastele împreună, eu şi taică-tu şi frati-tu, gerald. HEI!

totuşi, spune paula, nu, mamă, nu vreau, eu vreau să învăţ croitoria. şi când sunt gata cu învăţatul, vreau să profit şi eu cu ceva de viaţa mea, să merg în italia, şi din câştigul meu să merg la cinema, şi după ce voi fi profitat cu ceva de viaţa mea, vreau să mai merg o dată, o ultimă dată în italia, şi din câştigul meu să mai merg o dată, o ultimă dată, la cinema, şi apoi vreau să-mi caut un bărbat bun sau unul mai puţin bun, aşa cum poate fi mai adesea văzut la cinema, şi după aceea vreau să mă mărit şi să fac copii. şi să-i iubesc pe toţi împreună şi în acelaşi timp, da, să-i iubesc! şi să fie doi, un băiat şi o fată. şi-apoi aş vrea să iau şi pilula, pentru ca să rămână doar doi, un băiat şi o fată, şi să fie mereu totul frumos şi curat. şi să trebuiască să croiesc doar pentru mine şi pentru copiii mei, şi să-mi fac o casă cu mâinile mele şi cu bărbatul cel harnic.

pentru copiii mei şi pentru mine să croiesc totul singură, asta economiseşte mulţi bani, atunci nu va fi nevoie să mai croiesc pentru oameni străini, nu, asta el n-o să-mi permită, nu, mamă, te rog, vreau să învăţ croitoria.

mama spune că îi va spune tatălui şi lui gerald. ea a fost cel mult de 3 ori la cinema şi nu i-a plăcut şi n-a interesat-o, şi a fost bucuroasă când s-a văzut iar acasă. în italia n-a fost deloc, niciodată, iar televizorul este cu mult mai interesant, aici poţi vedea lumea întreagă, fără ca să doreşti sau să trebuiască să fii imediat în ea. pe când trăia tatăl meu, munceam din greu pentru el, apoi am muncit din greu mai departe, pentru taică-tău şi pentru gerald, şi acum, când eşti destul de mare ca să poţi munci din greu împreună cu mine, dintr-odată nu mai vrei, ci vrei să înveţi croitoria curată. pentru cine şi pentru ce am muncit din greu o viaţă întreagă, dacă nu pentru tata şi pentru gerald, şi acum, când în sfârşit ai putea munci şi tu cu mine, nu vrei. scoate-ţi asta din cap! înainte să ţi-o scoată altfel din cap tata şi gerald. imediat le-o spun tatii şi lui gerald. imediat!

tata şi gerald sunt de părere că paula nu poate trage chiulul cu croitoria uşoară şi curată, dacă ei înşişi fac munca grea şi murdară la lemne. să nu cumva să creadă că s-ar putea sustrage urii tatălui cu o muncă curată, când tatăl a trebuit tocmai din pricina ei să se însoare ca mama ei, eh, nu chiar din pricina ei, ci a surorii mai mari, care acum e deja măritată şi de ea nu te poţi atinge. aşadar, am urât-o deja pe mă-ta, pentru că putea face munca curată din gospodărie, în timp ce noi făceam munca grea şi mizerabilă, adesea am caftit-o la beţie, până-am lăsat-o pe jumătate moartă pe mă-ta, aşadar i-am zvârlit mă-tii cizmele murdare-n obraz şi pantalonii murdari i-am aruncat pe sofa, pantalonii de lucru murdari pe sofaua nouă pe-atunci, aşa că vrem acum să-ţi zvârlim şi ţie în voie cizmele murdare-n obraz şi să ne aruncăm pantalonii murdari pe sofaua pe care va trebui după aia să o cureţi. să fi uitat noi oare, numai pentru o singură clipă, ura noastră cinstită, curată, împotriva voastră? nici vorbă. păi, vezi! poate doar în clipele vreunei zile de naştere, ale vreunei seri de crăciun sau ale unui grav accident, şi tu, care vrei să înveţi croitoria!

dar paula e în continuare în admiraţia unei vieţi mai bune, oriunde o poate prinde, indiferent unde, la cinema sau la turistul ce vine vara. dar e mereu viaţa bună a altora, niciodată a ei.

ea şi spune câteodată: doar tot aveţi nevoie de banii de ucenicie, şi ca să fii vânzătoare, tot trebuie la urma urmei să înveţi. şi rochia mea de mireasă, gândiţi-vă numai, rochia mea de mireasă mi-aş putea-o croi singură!!! şi maică-mii i-aş coase ceva, şi mătuşii, şi bunicii şi tuturor, tuturor. şi chiar astfel poţi economisi bani, şi cu această ocazie văd multă lume curată, şi-atunci sunt eu însămi una din lumea curată, pentru că îmi cos singură haine noi, ceea ce i-ar putea plăcea unui bărbat mai bun.

şi toţi vor spune că sunt curată, şi poate că atunci mă ia de nevastă chiar un tâmplar, un zidar, un tinichigiu, un măcelar! sau un cârnăţar!

şi paula contemplă neîncetat viaţa mai bună, ca pe ceva ce i-ar putea odată aparţine, deşi ea nu e făcută pentru paula.

şi pentru că nu merită atâta silinţă, şi pentru că seara tatăl vrea doar linişte, şi pentru că el nu-i poate da una-n cap, deşi cu plăcere ar face-o, căci e pur şi simplu prea obosit spre a putea risca să aibă o a doua izbucnire de furie, şi pentru că n-o poate omorî, oricât şi-ar dori-o, şi pentru că la urma urmei îi e totuna, şi pentru că paula a promis o mie de lucruri, printre altele, să-şi ajute mama seara în grajd, şi pentru că banul e ban, i se dă voie paulei, în cele din urmă, să înveţe croitoria.

şi începând din această clipă, paula vede viaţa mai bună cu cu totul alţi ochi, ca pe un lucru ce ţi l-ai putea eventual chiar însuşi, deşi mai întâi eşti nevoită să scurtezi tivul şi să strâmtezi talia.

anii de ucenicie ai paulei încep, aşadar, în viaţa mai rea, în viaţa mai bună ar trebui să se sfârşească. să sperăm că nu se vor sfârşi, chiar înainte de a fi început.

şi să sperăm şi că viaţa mai bună nu-i aparţine deja alteia, uneia căreia talia strâmtată şi fusta scurtată poate nici nu i s-ar mai potrivi!

ce-o fi strălucind aşa?

ce-o fi strălucind aşa? asemeni castanelor lustruite, se întreabă heinz într-o bună zi, în drum spre muncă. e părul brigittei proaspăt vopsit. e doar nevoie de atenţie, să nu fie depăşit timpul acţiunii vopselei.

heinz a crezut că sunt castane coapte, lustruite, care lucesc aşa. acum însă vede că părul brigittei este cel ce luceşte astfel. este uimit cum destinul şi-a spus cuvântul.

te iubesc, spune brigitte. părul ei străluceşte în soare asemeni castanelor coapte, care mai sunt şi lustruite. te iubesc atât de mult. acesta este sentimentul că iubeşti, acest sentiment inevitabil. e de parcă te-aş fi cunoscut dintotdeauna, încă din copilăria mea de mult trecută. brigitte se uită în sus spre heinz.

heinz e şi el cuprins de îndată de acest sentiment. îl mai cuprinde şi o senzaţie de voluptate, despre care auzise deja că există.

totul e nou şi înspăimântător deopotrivă.

heinz vrea să devină electrician. când înveţi ceva, devii după aceea mai mult decât erai înainte. şi apoi eşti mai mult decât toţi cei care n-au învăţat nimic.

se petrece aici ceva cu noi, spune brigitte, ceva ce e mai nou şi mai înspăimântător decât tot ce ni s-a întâmplat până acum, chiar mai nou şi mai înspăimântător decât accidentul de muncă de anul trecut, când ăla şi-a pierdut o mână: dragostea. căci acum ştiu că te iubesc şi asta mă face fericită. pentru mine nu există alt bărbat în afară de tine, heinz, şi nici nu va mai exista vreodată. sau vezi tu pe-aici alt bărbat? heinz nu vede niciunul, şi sentimentul de voluptate devine şi mai puternic. aceste buze mă atrag pur şi simplu în mrejele lor, se gândeşte heinz. ademenesc şi promit ceva. ce oare? heinz se gândeşte şi dintr-odată ştie: voluptatea.

te iubesc atât de mult, spune brigitte, părul ei străluceşte în soare asemeni castanelor coapte. buzele ei pline sunt uşor întredeschise, de parcă ar ademeni sau, cel puţin, ar promite ceva. ce oare? te iubesc atât de mult, încât doare, doare sufleteşte sufletul şi trupeşte trupul. vreau să rămâi întotdeauna cu mine, să nu mă părăseşti niciodată. după nuntă vreau să rămân acasă mereu, să fiu aici numai pentru tine şi pentru copilul nostru comun.

ce poate fi munca mea în fabrică, pe lângă acest sentiment de iubire? nimic! ea dispare, şi nu mai rămâne decât acest sentiment de iubire, singur prezent.

heinz vrea să-şi cumpere nişte pantaloni moderni. acum că e iubit, nişte pantaloni moderni sunt cu mult mai importanţi decât înainte. din păcate, toată leafa ultimului an de ucenicie se duce la sfârşiturile de săptămână pe discoteci. şi acolo pluteşte voluptatea, dar mai puţin decât aici, la brigitte, unde devine cât se poate de prezentă.

am nevoie de tine şi te iubesc, spune brigitte. părul el străluceşte în soare asemeni castanelor coapte lustruite, iubirea este un sentiment care face ca unul să aibă nevoie de altul. am nevoie de tine, spune brigitte, ca să nu mai trebuiască să mă duc la fabrică, pentru că de fapt nu am absolut deloc nevoie de fabrică. am nevoie de tine şi de apropierea ta. te iubesc şi am nevoie de tine.

să sperăm că această iubire e şi fizică, speră heinz. un bărbat trebuie să ia tot ce poate primi. va trebui să aibă odată şi un cămin frumos, pentru care va trebui să economisească mai întâi, va trebui să aibă odată şi copii, dar mai înainte trebuie să fi gustat ceva şi din viaţă. munca nu e totul, pentru că dragostea e totul. să fie oare asta dragostea fizică, întreabă heinz.

da, heinz, aceasta este dragostea, spune brigitte. părul ei străluceşte în soare asemeni castanelor coapte, lustruite. a venit la noi dintr-odată, aşa peste noapte, heinz, cine ar fi crezut? tu vei avea grijă de mine şi mă vei răsplăti şi mă vei despăgubi pentru iubirea mea, nu-i aşa, heinz?

doar te iubesc atât de mult.

heinz nu scapă din ochi ascensiunea sa profesională şi cursurile ce vor trebui eventual urmate. brigitte nu scapă dintr-un ochi dragostea, care e ca o boală grea, şi din celălalt ochi viitoarea locuinţă şi amenajarea ei. brigitte a auzit că e corect să fie ca o boală, brigitte îl iubeşte pe heinz corect şi adevărat.

nu mă părăsi heinz, niciodată!

părinţii lui heinz cumpără cu mari sacrificii pantalonii moderni pentru heinz. în schimb, nu vor să se întâmple prostii între fată şi heinz. ei spun că şi-ar putea ruina astfel întregul viitor profesional. n-a tras oare tatăl ponoasele destul toată viaţa? o viaţă ruinată în familie ajunge într-adevăr.

pentru heinz, care vrea să realizeze ceva, viitorul e important. heinz, care până acum n-a realizat nimic în viaţă, spune: viaţa nu constă numai din muncă. n-ai învăţat şi n-ai realizat încă nimic în viaţă, de aceea nici nu poţi şti asta, spune tatăl, care n-a realizat şi n-a învăţat nici el nimic în viaţă şi a îmbătrânit deja.

te iubesc, spune brigitte, care nu vrea să-l piardă pe heinz. ce ai dobândit odată vrei să şi păstrezi, e posibil să primeşti chiar mai mult decât ai. poate o afacere proprie. ar putea munci şi ea cu zel, doar este obişnuită cu asta.

te iubesc, spune brigitte. în fine, nu mai trebuie întrebat dacă asta e dragostea, pentru că este sigur că-i aşa.

heinz şi brigitte se sperie de amploarea acestui sentiment. brigitte se sperie mai tare decât heinz, pentru că sentimentele sunt mai degrabă feminine.

profesia este mai degrabă masculină. asta nu prea îi face lui heinz plăcere, totuşi el vrea şi poate să avanseze, nu importă încotro. de fapt, dragostea îi face lui heinz mai multă plăcere, totuşi trebuie să fie atent ca să nu fie împiedicat de ea pe tărâm profesional. îmbrăcămintea modernă pe care şi-o va putea cumpăra heinz din leafa lui îi face cu siguranţă plăcere, îmbrăcămintea modernă pe care va trebui să i-o cumpere soţiei sale îi face cu siguranţă mult mai puţină plăcere. aşa că: atenţie!

dragostea o doare pe brigitte. ea aşteaptă un telefon de la heinz. de ce nu sună? doare atât de tare să aştepţi. doare trupul trupeşte şi sufletul sufleteşte pentru că lui brigitte îi e dor de heinz. brigitte spune că heinz e toată lumea ei. din acest motiv, lumea brigittei e mică. viaţa fără el îi pare fără sens, chiar cu el, viaţa nu i se pare prea plină de sens, doar că pare ceva mai plină de sens, în orice caz mai plină de sens decât munca ei în fabrica de sutiene.

întoarce-te, heinz! te iubesc şi am nevoie de tine.

heinz are nevoie de o existenţă sigură. ceva în el spune: să tinzi înainte, asta spun şi părinţii experimentaţi, care nu au trecut încă niciodată dincolo de hotarele locului natal.

nu mă mai lăsa niciodată singură, se roagă brigitte, viaţa mea e lipsită de sens fără viaţa ta.

brigitte trebuie să aibă grijă să facă rost de un bărbat care nu merge la cârciumă. ea trebuie să aibă grijă să facă rost de o locuinţă frumoasă. ea trebuie să aibă grijă să facă copii. ea trebuie să aibă grijă să facă rost de mobile frumoase. apoi trebuie să aibă grijă să nu mai fie nevoie să meargă la muncă. mai trebuie însă înainte să aibă grijă ca maşina să fie achitată. apoi trebuie să aibă grijă să-şi poată permite toţi în fiecare an un concediu frumos. apoi trebuie în tot cazul să aibă grijă să nu fie nevoită să fie prea îngăduitoare.

trăieşti numai o dată, spune mama brigittei, pentru care această unică dată e deja prea mult şi prea des, întrucât nu are bărbat.

unica viaţă a brigittei e totuşi împlinită, pentru că e plină de heinz. părul ei străluceşte în soare asemeni castanelor lustruite. brigitte e de-a dreptul copleşită de această viaţă, care, mulţumită lui heinz, este aproape prea mult pentru ea. de munca ei brigitte nu este copleşită, pentru că este monotonă. heinz este, spre deosebire de munca ei, copleşitor.

heinz mai trebuie să realizeze ceva în viaţă, înainte de a putea măcar să se gândească la o familie. brigitte ar vrea ca realizarea ei să fie heinz, care să realizeze apoi ceva pentru ea, căci el are un viitor. viitorul lui heinz constă în branşa electrică în care munceşte. viitorul brigittei constă în heinz. specialiştii buni sunt marfă rară.

dumnezeule, cât te iubesc, îi spune brigitte lui heinz.

şi eu simt aşa, răspunde heinz. tatăl lui îşi simte discurile intervertebrale pentru că este şofer-de-camion-de-cursă-lungă, dar foarte curând va fi un fost şofer-de-camion-de-cursă-lungă, dacă discurile intervertebrale nu se vor stăpâni. şoferul-de-camion-decursă-lungă crede că brigitte nu e nimic şi nu are nimic. el crede că heinz va fi cineva şi că are deja de pe-acum ceva: şi anume talent, rezistenţă şi hărnicie. heinz, nu-ţi dezamăgi tatăl! el crede că tu poţi şi ai voie să emiţi pretenţii.

cel mai bine şi-ar căuta heinz o femeie cu bani, pentru a se putea curând privatiza şi a avea propria afacere. chipuri drăgălaşe ca cel al brigittei înşală adesea, în ele zace ratarea profesională. părinţii vor pentru heinz tot ce este mai bun. cu siguranţă că nu brigitte este TOT CE ESTE MAI BUN.

te iubesc atât de mult, spune brigitte, părul meu strălucitor îmi susţine dragostea. altceva ce-mi mai susţine dragostea: meseria ta, care are viitor. altceva ce mai susţine dragostea mea: eu însămi, care nu am absolut nimic.

părinţii lui heinz ar dori ca el să se uite la ce este autentic, ceea ce părul brigittei nu este. părul ei este vopsit. heinz este încă mult prea tânăr ca să recunoască autenticul, atunci când îl vede. pentru ceea ce este autentic sunt responsabili părinţii, care-au avut o viaţă întreagă de-a face cu aşa ceva. tatăl simte că discurile lui intervertebrale trebuie să fie foarte, foarte autentice. heinz poate emite pretenţii, fapt pentru care, la urma urmei, învaţă o meserie.

şi brigitte iubeşte foarte tare autenticul. pe heinz, bărbatul autentic, de exemplu, apoi covoare autentice, garnituri de salon autentice şi un mic bar autentic în locuinţă.

heinz vrea să mai guste ceva de la viaţa lui. heinz mai poate gusta ceva de la viaţa lui, atâta vreme cât locuieşte la părinţi şi economiseşte bani. în afară de asta, este încă prea tânăr pentru a se lega deja de cineva. brigitte al cărei păr străluceşte azi din nou, încât te dor ochii, îl iubeşte pe heinz atât de mult, încât s-ar sfărâma în ea ceva, dacă heinz ar arunca-o cât colo. te iubesc, spune ea în felul în care o fac preferaţii ei din film, de la radio, televiziune şi discuri. nu ştiu dacă asta ajunge pentru o viaţă întreagă, spune heinz, un bărbat vrea să aibă parte de multe femei. un bărbat este altfel.

păi, tocmai de aceea te iubesc, pentru că eşti bărbat, spune brigitte. eşti un bărbat care învaţă o meserie, eu sunt o femeie care n-a învăţat nici o meserie. meseria ta trebuie să ajungă pentru noi amândoi. el chiar face lucrul acesta ca în joacă, pentru că este o meserie atât de măreaţă, atât de frumoasă. n-ai voie să mă părăseşti niciodată, altfel voi muri, spune brigitte.

nu se moare aşa repede, spune heinz. ar trebui pur şi simplu să te mulţumeşti cu unul care câştigă mai puţin decât voi câştiga eu odată.

dar te iubesc tocmai de aceea, tocmai pentru că tu câştigi mai mult decât unul care câştigă mai puţin.

şi de altfel brigitte îl iubeşte pe heinz pentru că acest sentiment există în ea, fapt împotriva căruia nu poate face nimic. punct.

părul ei este aidoma castanelor comestibile lustruite.

o să reflectez până mâine la asta, spune heinz. aşa se procedează în viaţa economică modernă, la care mă pricep.

te iubesc atât de mult, răspunde brigitte. mâine e deja viitorul pe care nu îl am.

în orice caz, nici pe mine nu mă ai.

aşa că n-aş vrea să fiu în pielea ta.

şi acum mai departe cu exemplul negativ paula

Alternând mereu cu exemplul bun al brigittei, se furişează prin faţa noastră exemplul rău al paulei.

când încă mai e aproape noapte, exemplul paula se furişează în localitatea învecinată, care e deja aproape un oraş, unde, din acest motiv, se poate învăţa o meserie, ce-ţi poate schimba în anumite condiţii toată viaţa: croitoria.

în localitatea vecină se pot învăţa şi lucruri inutile, ce te-ar putea abate pe căi greşite: să mergi la cinema şi la cafenea.

paula a fost adesea avertizată de amândouă.

e atât de frumos să te aşezi într-o cafenea.

e ca şi cum ai fi venit pe lume pentru ceva frumos. de fapt ai venit pe lume pentru ceva ce nu e frumos: pentru o viaţă nepotrivită care se numeşte munca în gospodărie, şi care rămâne lipită de acela care nimereşte în ea din greşeală.

paula munceşte acasă pentru rudele ei, cărora le datorează această viaţă nepotrivită.

mai e de mirare că paula e cuprinsă de-un dor nestins?

cu autobuzul merg de altfel o mulţime de copii la şcoală şi o mulţime de femei la măcelar, la cârnăţar! sau la cimitir.

cu autobuzul nu merge nici un bărbat sub 70, doar dacă e în concediu de boală. dar în concediu de boală nu ai voie să călătoreşti cu autobuzul, orice formă de distracţie este numaidecât denunţată şefului. din acest motiv, orice bărbat sub 70 este în autobuz în ilegalitate. bărbaţii legali sub 70 merg cu jeepul sus în pădurea cea bătrână.

femeile casnice din autobuz îi explică paulei în cor că e una dintre ele.

paula crede despre sine în secret că e una mai bună ca ele.

femeile casnice din autobuz insistă să-i explice paulei că nu e cu nimic mai bună ca ele.

dar înainte de orice este dragostea, care e cel mai bun lucru, spune atunci paula. paula e mai bună pentru că va purta în ea o dragoste, când va fi venit momentul potrivit. mai întâi paula este mai bună datorită croitoriei, iar în final paula va fi înnobilată de dragoste. dragostea va înlocui croitoria. cât de tare mă bucur deja.

paula îşi ţine strâns poşeţica de piele, care e mai bună decât sacoşele de plastic ale suratelor. celelalte femei îşi ţin strâns cunoştinţele lor despre bărbaţi, cunoştinţe pe care paula nu le are încă.

bărbaţii pot fi porci, dar şi contrariul. care este contrariul unui porc?

pentru asta bărbaţii muncesc toată săptămâna din greu. ziua de sâmbătă este marea zi a subjugării. tot satul se zdruncină atunci de la mişcările din genunchi, spinare şi umeri.

paula tremură când aude asta, la ea va fi cu totul altfel. mai bine.

apoi, îţi poţi linge rănile la cafenea şi te poţi uita la televizor. da, vizionare tv! programul de după-amiază. un film vesel cu desene animate, din care înţelegi doar jumătate, pentru că totul merge prea repede, poate face orice durere din pântece să uite să mai sfredelească.

dacă totuşi durerea din pântece îşi scoate capul vreodată ca un vierme din măr, e deja prea târziu, zicala veche spune că femeile sunt născute pentru durere, iar bărbaţii sunt născuţi pentru muncă: fiecare şi-a încleştat dinţii în trupul celuilalt şi sălăşluieşte acolo ca un vandal, trăieşte şi se hrăneşte din el, asta se numeşte o simbioză.

în afară de asta, femeile din autobuz au înaintea paulei cunoştinţe despre durerile binefăcătoare ale naşterii copiilor. avansul e mare, dar nu de nedepăşit. aerul stricat vibrează de discuţii, despre dureri în general, despre durerile nesănătoase ale căratului de greutăţi, ale operaţiilor, ale reumatismului, ale herniei, ale şalelor, ale cataractei sau ale cancerului. apoi sunt aduse-n discuţie durerile sănătoase ale naşterii copiilor, care fac femeia de la o naştere la alta şi mai capabilă de muncă. după care vine imediat, fără nici o trecere, marea bucurie de a avea copii, urmată de şi mai marea bucurie a lăuziei.

paula, victima meşteşugului, învaţă croitoria. un şorţ merge deja. merge încet, dar merge. activitatea de mânuire a materialelor îi face paulei plăcere. adesea totuşi, când paula tocmai trebuie să execute o cusătură deosebit de complicată, între ea şi cusătură dragostea îşi strecoară capul hidos. faptul că paula află tot mai multe despre dragoste în timpul pauzelor de lucru, cel mai adesea din revistele ilustrate, o face să ştie încă din timpul lucrului cum merge treaba între bărbaţi şi femei. în orice caz, cu totul altfel decât a auzit vreodată. tot ce-a auzit paula vreodată a auzit din familie sau de la prietene. la ce te poţi aştepta de la asemenea fiinţe subumane! paula ar fi desigur nebună dacă s-ar solidariza cu femeile din familia ei, cu aceste sărmane ce fac degeaba umbră pământului! paula se solidarizează mai bine cu cea mai bună prietenă a ei, cu uschi glas¹, sau cu următoarea ei bună prietenă, această femeie blondă drăguţă a acestui cântăreţ drăguţ de şlagăre negru (cu păr negru).

în pauzele de lucru paula absoarbe dragoste până e plină ca un burete, în timpul lucrului vomită iar totul din ea. în primul rând trebuie totul să fie curat, dar senzual. asta îi e ca un ghimpe în ochi paulei. cum e posibil să înmugurească şi să crească vreodată dragostea în mediul acesta al ei, atât de nesenzual şi de necurat, da, cum?

ce poate ieşi din faptul că îţi imaginezi ceva ce nici nu există în realitatea persoanei care îşi imaginează acel lucru? aşa e: visele se nasc din această constelaţie nefastă.

paula visează ca toate femeile la dragoste.

toate femeile, inclusiv paula, visează la dragoste.

multe dintre fostele prietene de şcoală, multe dintre actualele colege de muncă visează tot la asta, numai că fiecare dintre ele crede cu toată convingerea că numai ea va avea parte de dragoste.

când vinzi ca vânzătoare, această ocupaţie de frunte, dragostea are de sute de ori pe zi ocazia şi şansa să intre. dar intră numai casnice cu copii, niciodată dragostea. casnicele intrate, care au avut odată, de multă vreme, dragoste, le compătimesc şi le dispreţuiesc pe vânzătoare, pentru că trebuie să vândă şi nu pot savura urmările cele mai frumoase ale dragostei, anume copiii şi banii de coşniţă, care vin de la bărbat şi, în mare parte, tot acolo se întorc. femeile ocrotite le dispreţuiesc pe cele neocrotite.

şi vânzătoarele le urăsc în schimb pe casnice, pentru că au scăpat de toate astea, în timp ce ele se mai află într-o dură luptă a concurenţei şi în loc de mobile lăcuite, trebuie să cumpere încă ciorapi de nailon, pulovere şi fuste mini – ca bunuri de investiţie.

da, situaţia e dură şi te arde la bani!

în localitate există o ură generală care muşcă tot mai mult împrejurul ei, contaminează totul şi nu scuteşte pe nimeni, femeile nu sunt capabile să vadă ce au în comun între ele, doar deosebirile. acelea care au primit ceva mai bun datorită avantajelor lor fizice vor să-l păstreze şi să-l ascundă de celelalte, acestea vor să le deposedeze pe cele dintâi sau să ia ceva şi mai bun. domnesc o ură şi un dispreţ general.

piatra de temelie e pusă încă din şcoală. că paulei chiar îi trece prin cap să compare dragostea cu flori, muguri, ierburi şi mirodenii e o urmare a anilor când era la şcoală.

că paula leagă dragostea de senzualitate e o urmare a revistelor pe care îi place să le citească. a auzit deja cuvântul sexualitate, dar nu l-a prea înţeles.

că dragostea are ceva de-a face numai cu munca nu spune nimeni cu plăcere. paula ştie şi-n somn cum se înfaşă şi cum se hrăneşte un bebeluş. paula nu ştie însă cum să te fereşti de o sarcină.

paula ştie însă şi în somn ce contează, şi anume, numai şi numai sentimentul.

paula aşteaptă ceva, şi-anume să fie aleasă, şi asta e tot ce contează. ce contează e să fie aleasă de cel potrivit.

paula n-a învăţat niciodată să aleagă şi să decidă ea însăşi. paulei i se întâmplă totul la diateza pasivă, nu la cea activă. lucrul extrem ce i se poate întâmpla este să spună o singură dată nu. dar prea des nu ar trebui să spui nu, pentru că dacă ai spus nu cu o singură dată prea mult, norocul trece în viitor pe lângă tine şi nu-ţi mai sună la uşă.

paula merge uneori pe ringul de dans, atunci când are loc o petrecere. uneori un amator beat al ringului o duce iar pe paula în pădure, ceea ce nu are nimeni voie să vadă, pentru că i-ar scădea imediat, până la dispariţie totală, valoarea de piaţă.

în pădure paula e pipăită apoi pe sâni sau, în cel mai rău caz, între picioare sau apucată de cur.

paula a fost învăţată să cunoască preţul celui care o pipăie între picioare. e unul cu viitor sau unul fără viitor. e unul cu viitor sau o vită de muncă?

dacă e o vită de muncă, atunci nu el poate deveni destinul paulei. creierul paulei a învăţat în astfel de situaţii să funcţioneze ca un computer. aici rezultatul ar fi: măritată, doi copii.

urmează respingerea, înjurătura, urletul, câteodată urmează clătinarea şi căderea alcoolicului şi seducătorului. câteodată urmează căderea, acalmia şi somnul ca să-şi revină din chercheleală.

câteodată numitul devine brutal şi ordinar.

nu ajunge, aşadar, să te dai aşa, fără minte, dragostei când îţi bate la uşă, trebuie să şi calculezi, pentru viaţa de mai târziu, care uneori chiar vine după asta.

trebuie să calculezi din cauza viitorului care încă îţi stă înainte.

viitorul este întotdeauna celălalt, vine întotdeauna de la celălalt. viitorul vine peste tine ca o grindină. dragostea, de e să vină, vine ca o furtună. în cel mai rău caz, nu vine deloc. croitoria trebuie s-o faci tu însăţi.

croitoria trebuie s-o faci tu însăţi.

paula începe, aşadar, imediat să gândească, să programeze, când unul o pipăie. se întâmplă atunci cât se poate de neprogramat să i se facă o greaţă cumplită. mulţi ani, trăiască! dar va fi imediat suprimată. să nu care cumva, din prea mult zel, să suprime paula o dată din nebăgare de seamă şi dragostea!

paula învaţă foarte devreme să-şi considere corpul şi ceea ce se petrece cu el ca pe ceva ce i se întâmplă altcuiva şi nu ei înseşi. întru câtva unui corp secundar, unei paule secundare.

tot materialul viselor paulei, toată tandreţea se întâmplă cu corpul principal al paulei, bătăile ce vin de la tată i se întâmplă corpului secundar. mama ei, care n-a învăţat niciodată să-şi procure un corp secundar, trebuie să încaseze totul cu corpul principal, de aceea e deja atât de uzat şi de terminat.

trebuie doar să ştii să te descurci. trebuie cumva să te poţi descurca! dacă nu ai voie să-ţi iei nimic pentru tine, în afară de muncă, dacă eşti tot timpul numai luată, atunci chiar că trebuie să ştii să te descurci.

când femeile vorbesc despre bărbaţii lor, spun numai: al meu. AL MEU. nimic altceva, nu bărbatul meu, doar al meu. unui străin îi spui poate: soţul meu. unuia de aici îi spui: al meu. paula remarcă zâmbetul victorios când mama sau surorile spun: al meu. unica ocazie în care învinsele au în colţul gurii un zâmbet victorios.

îşi doreşte să poată spune şi ea cândva despre unul: al meu. despre croitoria ei paula nu spune niciodată: munca mea. despre munca ei paula nu spune niciodată: a mea. nici în sinea ei. munca este ceva ce se descarcă din tine, munca e mai mult o datorie şi din acest motiv ea i se întâmplă corpului secundar. dragostea este o bucurie, o recreere şi din acest motiv i se întâmplă corpului principal.

munca, până şi-atunci când o faci cu plăcere, o suporţi, ea ţi se întâmplă. cu toată dragostea ei pentru croitorie, paula a învăţat că munca este ceva care te împovărează, care doar respinge dragostea, nu o aduce.

numai o maşină de amestecat betonul mai poate face ordine în scăfârlia paulei, în toată această cantitate de dragoste trupească şi în toată cantitatea de dragoste sufletească pentru actriţele de film, cântăreţii de şlagăre şi vedetele de televiziune.

paula doar recepţionează, ea nu prelucrează. ca un burete care nu e stors niciodată. un burete suprasaturat, din care surplusul curge mai mult din întâmplare. cum să poată învăţa paula ceva?

din pagube, se înţelege.

prin care devii înţelept.

1 Uschi Glas – actriţă la modă în Austria şi Germania anilor ’70 (n. tr.).