Tracy Chevalier

Fata cu cercel de perlă

Traducere din limba engleză de Horia Florian Popescu

 POLIROM
2012

Tracy Chevalier, Girl with a Pearl Earring

Copyright © Tracy Chevalier, 1999

All rights reserved

© 2003, 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3164-3

ISBN PDF: 978-973-46-3165-0

ISBN print: 978-973-46-2937-4

Pe copertă: Jan Vermeer (1632-1675), Fata cu cercel de perlă (detaliu), 1665

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Tracy Chevalier s-a născut în 1962 şi a copilărit în Washington, D.C. Părăseşte Statele Unite în 1984, stabilindu-se în Anglia. După ce lucrează câţiva ani ca redactor, obţine masteratul în literatură la University of East, England. Debutează în 1997 cu romanul Albastru pur, care s-a bucurat imediat de un succes răsunător. Doi ani mai târziu îi apare Fata cu cercel de perlă, considerat de Publisher’s Weekly „un fenomen editorial“ şi care atinge în scurt timp cifra record de un milion de exemplare! În anul 2000, lanţul de librării Barnes & Noble îi acordă premiul pentru una dintre cele mai bine vândute cărţi în S.U.A. Romanul este recompensat cu premiul cititorilor revistelor People, Time şi Elle. În anul 2001 publică un al treilea roman, Îngeri căzători, frescă a Angliei edwardiene, aflat luni întregi pe lista de bestseller-uri din Anglia şi S.U.A. Tracy Chevalier a adus un suflu nou romanului de atmosferă, în care reconstituirea istorică îi fascinează pe cititorii de toate gusturile, de la rafinaţi până la adolescenţi.

Pentru tatăl meu

1664

Mama nu mi-a spus că or să vină. După aceea, mi-a zis că n-a vrut să dau impresia că sunt o fată nervoasă. Am fost surprinsă, credeam că mă cunoaşte mai bine. Străinii vor crede că sunt calmă. N-am să plâng ca un ţânc. Numai mama observa cum mi se încleştează fălcile şi mi se măresc ochii care erau mari de la natură.

Tocam legume în bucătărie când am auzit voci în faţa uşii de la intrare – glasul unei femei, glas ce strălucea asemenea alamei lustruite şi vocea unui bărbat, o voce profundă şi întunecată ca lemnul mesei pe care lucram. În casa noastră auzeam rareori asemenea voci. Vocile lor îmi sugerau covoare bogate, cărţi, şi perle, şi blană.

M-am bucurat că mai devreme frecasem temeinic scara din faţă.

Vocea mamei – o oală de gătit, o cană – s-a apropiat, venind din camera din faţă. Se îndreptau spre bucătărie. Am împins la locul lor bucăţile de praz tocate, apoi am pus cuţitul pe masă, mi-am şters mâinile pe şorţ şi mi-am strâns buzele să le netezesc.

Mama a apărut în uşă, ochii ei fulgerau avertismente. În spatele ei femeia a trebuit să-şi plece capul, atât era de înaltă, mai înaltă decât bărbatul care venea în urma sa.

Toţi din familia mea, chiar tata şi fratele meu, erau mici de statură.

Femeia parcă trecuse printr-o vijelie, deşi era o zi calmă, fără vânt. Boneta ei stătea pieziş încât cârlionţii blonzi şi mici atârnau pe frunte ca nişte albine, pe care le-a alungat nervoasă de câteva ori. Gulerul ei trebuia îndreptat şi nu era încreţit şi scrobit ca lumea. Şi-a dat înapoi pelerina gri de pe umeri şi am văzut atunci că sub rochia albastră, un albastru închis, creştea un prunc. O să vină pe lume pe la sfârşitul anului – sau poate mai înainte.

Faţa femeii era ca un platou oval şi când strălucea, când părea mată. Ochii ei – doi nasturi cafenii deschis, culoare pe care rareori am văzut-o asociată cu păr blond. Voia să cred că mă studiază, dar nu putea să-şi fixeze atenţia asupra mea – ochii ei cercetau necontenit încăperea.

— Deci, asta e fata, a spus ea brusc.

— E Griet, fata mea, a replicat mama. M-am înclinat respectuoasă în faţa bărbatului şi a femeii.

— Mda. Nu mi se pare vânjoasă. E destul de puternică?

În vreme ce femeia s-a întors să se uite la bărbatul ei, un fald al pelerinei a agăţat mânerul cuţitului pe care-l folosisem la tocat, cuţitul a zburat de pe masă şi s-a rotit pe podea.

Femeia a scos un ţipăt.

— Catharina, a spus calm bărbatul. I-a rostit numele ca şi cum ar fi ţinut scorţişoară în gură. Femeia s-a oprit, străduindu-se să se liniştească.

M-am repezit şi am ridicat cuţitul, i-am şters lama pe şorţ şi l-am pus la loc pe masă. Cuţitul se lovise de legume. Am pus la loc o fărâmă de morcov.

Bărbatul mă urmărea atent, ochii lui erau cenuşii ca marea. Avea faţa prelungă, osoasă şi expresia constantă, fermă, în contrast cu expresia pâlpâind ca o lumânare a nevestei lui. Nu avea nici barbă, nici mustaţă, şi m-am bucurat, fiindcă asta-i dădea o înfăţişare îngrijită. Purta o pelerină neagră pe umeri, cămaşă albă şi guler de dantelă fină. Pălăria era îndesată pe părul, roşu ca o cărămidă spălată de ploaie.

— Ce făceai tu aici, Griet? a întrebat el.

M-a surprins întrebarea, dar am ştiut să-mi ascund destul de bine uimirea.

— Tocam legume, domnule… pentru supă.

Aşezam întotdeauna legumele în cerc, fiecare cu secţiunea lui asemenea unei felii de plăcintă. Erau cinci felii: varză roşie, ceapă, praz, morcovi şi napi. Formasem fiecare felie cu muchia cuţitului şi pusesem o rondea de morcov în centru.

Bărbatul a bătut cu degetul în masă.

— Le-ai aşezat în ordinea în care le pui în supă? a sugerat el studiind cercul.

— Nu, domnule. Şovăiam. Nu puteam spune de ce aranjasem în acest fel legumele. Le pusesem în cerc fiindcă simţisem că aşa trebuie să fie puse, dar eram prea speriată să-i spun una ca asta unui gentilom.

— Văd că le-ai separat pe cele albe, a spus el arătând napii şi ceapa. Şi portocaliul şi purpuriul, nici ele nu stau împreună. De ce? A luat o zdreanţă de varză şi o fărâmă de morcov şi le-a agitat în palmă ca pe nişte zaruri.

M-am uitat la mama, care a dat uşor din cap.

— Culorile se înfruntă când stau una lângă alta, domnule.

Şi-a arcuit sprâncenele ca şi cum nu se aştepta la un asemenea răspuns.

— Îţi ia mult timp aranjatul legumelor înainte de a face supa?

— Nu, domnule, nu, i-am replicat eu încurcată. Nu voiam să creadă că sunt leneşă.

Am văzut cu coada ochiului o mişcare. Sora mea, Agnes, care privea de după uşă, scuturase din cap când auzise răspunsul meu. N-aveam obiceiul să mint. Am privit în pământ.

Bărbatul a întors puţin capul şi Agnes a dispărut. El a dat drumul fărâmei de morcov şi zdrenţei de varză în feliile lor. Zdreanţa de varză a căzut în parte peste ceapă. Voiam să întind mâna şi să o perii la locul ei. N-am făcut-o, însă el a înţeles ce-am vrut. Mă verifica.

— Hai, gata cu vorbăria, a declarat femeia. O supărase atenţia pe care mi-o dăduse el, însă mă privea încruntată pe mine. Bun, rămâne pe mâine dimineaţă, da? L-a privit pe bărbat înainte de a ieşi vijelioasă din cameră urmată de mama. Bărbatul s-a mai uitat o dată la ceea ce avea să fie supă, apoi a dat din cap către mine şi a pornit după cele două femei.

Când mama s-a întors, eu stăteam lângă roata de legume. Am aşteptat să vorbească. Se gheboşa ca împotriva unui frig de iarnă, deşi era vară şi în bucătărie era zăpuşeală.

— De mâine o să lucrezi la ei ca fată-n casă. Dacă faci treaba bine primeşti opt stuiveri pe zi. O să locuieşti la ei.

Mi-am strâns buzele.

— Nu te uita aşa la mine, Griet, a spus mama. N-avem încotro, acum că tatăl tău şi-a pierdut slujba.

— Unde locuiesc ei?

Pe Oude Langendijck, la intersecţia cu Molenpoort.

— Colţul Papistaşilor? Sunt catolici?

— Duminica poţi veni acasă. Aşa ne-am înţeles. Mama şi-a făcut mâinile căuş în jurul napilor, i-a strâns împreună cu ceva varză şi ceapă şi le-a dat drumul în oala care aştepta pe foc. Feliile de plăcintă făcute de mine cu atâta grijă au fost distruse.

*
*     *

Am urcat scările să-l văd pe tata. Stătea în faţa aticului lângă fereastră, unde lumina îi atingea faţa. Simţea pe obraji şi pe frunte lumina şi pentru el era un fel de a vedea.

Tata fusese pictor de faianţă, degetele îi erau încă pătate cu albastru, albastrul cu care pictase cupidoni, fecioare, soldaţi, vapoare, copii, peşti, flori, animale pe plăcile albe, pe care le smălţuia arzându-le în foc şi le vindea. Într-o zi cuptorul a explodat, luându-i ochii şi meseria. Tata a fost cel norocos – alţi doi oameni au murit.

M-am aşezat lângă el şi i-am luat mâna în mâna mea.

— Am auzit, a spus el înainte ca eu să vorbesc. Am auzit totul. Auzul i se ascuţise, parcă preluase ceva din puterea ochilor pe care-i pierduse.

Nu ştiam ce să-i spun, fiindcă orice i-aş fi spus ar fi sunat a reproş.

— Îmi pare rău, Griet. Aş fi dorit să fac lucruri mai bune pentru tine.

Locurile unde fuseseră ochii, unde doctorul cususe pielea închizând găvanele, arătau îngrozitor de trist.

— Dar el e un gentilom cumsecade şi cinstit. O să se poarte bine cu tine.

Despre femeie n-a spus nimic.

— Cum poţi fi sigur de asta, tată? Îl cunoşti?

— Nu ştii cine e?

— Nu.

— Ţii minte tabloul pe care l-am văzut la Primărie acum câţiva ani, tabloul cumpărat şi expus de van Ruijven? Era o vedere a Delftului, dinspre Porţile Rotterdam şi Schiedam. Cu cerul care ocupa atât de mult din pictură şi lumina soarelui pe câteva clădiri.

— Şi vopseaua avea nisip în ea ca zidurile de cărămidă şi acoperişurile să pară aspre, am adăugat eu. Şi erau umbre lungi pe apă şi oameni micuţi pe malul dinspre noi.

— Ăsta e. Orbitele tatii s-au lărgit de parcă ar mai fi avut ochii şi ar fi privit din nou tabloul.

Îl ţineam bine minte. Atunci mi-am dat seama că stătusem de multe ori chiar în locul acela şi nu văzusem niciodată Delftul aşa cum îl văzuse pictorul.

— Bărbatul era van Ruijven?

— Patronul? Tata a chicotit. Nu, nu, copilă, nu era el. A fost pictorul. Vermeer. Au fost Johannes Vermeer şi nevastă-sa. Tu o să faci curat în atelierul lui.

La puţinele lucruri pe care le luam cu mine mama a mai adăugat o bonetă, un guler şi un şorţ, astfel încât în fiecare zi să pot spăla unul şi să-l port pe celălalt, să arăt întotdeauna curată. Mi-a mai dat un pieptene de podoabă din baga, în formă de scoică; pieptenele fusese al bunicii şi era prea fin, nu-l putea purta o slujnică; mi-a dat şi o carte de rugăciuni, să citesc când simţeam nevoia să scap de catolicismul din jur.

În timp ce îmi strângeam lucrurile mama mi-a explicat de ce urma să lucrez pentru familia Vermeer.

— Noul tău stăpân e căpetenia Ghildei Sfântului Luca şi era şi anul trecut, când tatăl tău a avut accidentul. Ştiai?

Am dat din cap tulburată de faptul că am să lucrez pentru un asemenea artist.

— Ghilda se îngrijeşte cât poate de bine de membrii ei. Ţii minte cutia în care tatăl tău a pus bani în fiecare săptămână ani de-a rândul? Banii ăia se duc la maiştrii aflaţi în nevoie, aşa cum suntem noi acum. Însă nu mai primim ajutor acum, când Frans îşi face ucenicia şi noi nu mai câştigăm nici un ban. N-avem încotro. Nu vom accepta milostenia publică decât dacă nu ne putem descurca singuri. Apoi tata a auzit că viitorul tău stăpân căuta o servitoare care să facă curat în atelierul lui fără să mişte din loc vreun lucru şi el a propus numele tău gândindu-se că, în calitate de conducător şi ştiind ce ni se întâmplase, Vermeer va fi dispus probabil să ne ajute.

Am cernut rapid ce îmi spusese.

— Cum să faci curat într-o cameră fără să muţi nimic?

— Bineînţeles că trebuie să mişti lucrurile, dar trebuie să găseşti o cale să le pui exact în acelaşi loc, încât să pară că nimic n-a fost deranjat. Aşa cum faci pentru taică-tău acum când nu mai vede.

După accidentul tatei noi ne deprinseserăm să punem lucrurile unde ştia el să le găsească întotdeauna. Da’ una era să faci asta pentru un orb şi cu totul alta pentru un bărbat cu ochi de pictor.

Agnes nu mi-a spus nimic după vizită. În noaptea aceea, când m-am băgat în pat lângă ea n-a scos o vorbă, însă nu s-a întors cu spatele la mine. Stătea întinsă pe spate şi privea tavanul. După ce am suflat în lumânare şi am stins-o s-a făcut atât de întuneric, încât nu se mai vedea nimic. M-am întors spre ea.

— Tu ştii că nu vreau să plec. Da’ trebuie.

Tăcere.

— Avem nevoie de bani. Tata nu mai poate lucra şi noi nu avem nimic.

— Opt stuiveri pe zi nu înseamnă mare scofală. Agnes avea vocea răguşită, ca şi cum gâtul i-ar fi fost acoperit de pânze de păianjeni.

— Familia o să aibă măcar pâine. Şi o bucată de brânză. Nu-i chiar de colo.

— Şi eu rămân singură-singurică. Întâi Frans, acum tu.

Dintre noi toţi, Agnes fusese cea mai tulburată când Frans plecase în anul dinainte. Ei se încăierau ca pisicile, tot timpul, dar ea a fost bosumflată zile-n şir după plecarea lui. Avea zece ani şi era cea mai mică dintre noi trei şi nu cunoscuse un timp când Frans şi eu nu eram acolo.

— Mama şi tata vor fi aici. Iar eu voi veni în vizită duminica. Şi-apoi, n-a fost o surpriză când a plecat Frans.

Ştiusem că fratele nostru îşi va începe ucenicia când va împlini treisprezece ani. Tatăl nostru făcuse eforturi mari să pună bani deoparte ca să-i plătească ucenicia şi vorbise întruna despre cum o să înveţe Frans un alt aspect al meşteşugului şi cum ei doi vor înfiinţa o fabrică de faianţă după ce Frans o să se întoarcă acasă.

Acum tatăl nostru stătea la fereastră şi nu mai vorbea despre viitor.

După accident Frans venise acasă pentru două zile. De atunci nu ne mai vizitase. Ultima oară îl văzusem când îl vizitasem la fabrica din partea cealaltă a oraşului unde era ucenic. Părea sleit de puteri şi avea arsuri în sus şi-n jos pe braţe de la scoaterea plăcilor de faianţă din cuptor. Mi-a spus că muncea din zori până seara târziu şi de oboseală nu mai era-n stare să mănânce.

— Tata nu mi-a spus niciodată că o să fie atât de rău, bombănea el plin de obidă. Spunea întotdeauna că ucenicia îl făcuse om.

— Aşa o fi fost, am replicat eu. L-a făcut ce e acum.

În dimineaţa următoare când eram gata de plecare tata a ieşit târşindu-şi picioarele pe scara din faţă şi pipăindu-şi drumul de-a lungul peretelui. Le-am îmbrăţişat pe mama şi pe Agnes.

— Las’ că nici n-o să ştii când s-a făcut duminică, a spus mama.

Tata mi-a dat ceva înfăşurat într-o batistă.

— Să-ţi amintească de casă, a zis el. De noi.

Era faianţa mea preferată. Cele mai multe dintre plăcile de faianţă făcute de el pe care le păstram în casă aveau diferite cusururi – fie erau uşor ciupite, fie tăiate strâmb, fie cu pictura pătată din cauza cuptorului prea încins. Pe asta, totuşi, tata o păstra special pentru noi. Era o pictură simplă – două figuri mici, un băiat şi o fată ceva mai răsărită. Ei nu se jucau aşa cum fac de obicei copiii pe plăcile de faianţă. Mergeau pur şi simplu împreună, aşa cum mergeam Frans şi eu – era limpede, tata se gândise la noi atunci când o pictase. Băiatul era puţin înaintea fetei, dar se întorsese să-i spună ceva. Avea faţa de ştrengar şi părul ciufulit. Fata purta o bonetă aşa cum o purtam eu pe a mea, nu aşa cum o purtau majoritatea fetelor care legau colţurile bonetei sub bărbie sau la ceafă. Eu preferam o bonetă albă care se îndoia într-un bor larg în jurul feţei mele, acoperindu-mi în întregime părul şi ale cărei colţuri atârnau de o parte şi de alta a feţei astfel încât dacă cineva mă privea dintr-o parte nu îmi vedea expresia. Păstram boneta rigidă fierbând-o cu coji de cartofi.

M-am îndepărtat de casa noastră ducându-mi lucrurile învelite într-un şorţ. Era încă devreme – vecinii noştri aruncau apă cu căldările pe scările lor şi pe stradă în dreptul caselor lor şi le frecau până le curăţau. Agnes va face asta acum, precum şi multe din celelalte sarcini ale mele. Va avea mai puţin timp să se joace pe stradă şi de-a lungul canalelor. Se schimba şi viaţa ei.

Oamenii mă salutau dând din cap şi mă priveau curioşi în timp ce treceam. Nu m-a întrebat nimeni unde mă duc şi nu mi-a adresat nimeni cuvinte amabile. Nici nu era nevoie – ştiau prin ce trec familiile când bărbatul îşi pierde meseria. Însă vor avea ce discuta mai târziu – tânăra Griet a devenit slujnică, tatăl ei a adus familia în pragul sărăciei. Dar nu se vor bucura. Acelaşi lucru li se putea întâmpla foarte uşor şi lor.

Mersesem pe strada asta toată viaţa, dar nu fusesem niciodată atât de conştientă că sunt cu spatele la casa mea. Totuşi, când am ajuns la capătul străzii şi am ieşit din raza vizuală a familiei, mi-a venit mai uşor să merg sigură şi să privesc în jur. Dimineaţa era încă rece, cerul cenuşiu-alb mat se lăsase foarte jos, ca un cearşaf, peste Delft şi soarele de vară nu se înălţase încă de-ajuns de sus ca să-l ardă şi să-l împrăştie. Canalul de-a lungul căruia mergeam era o oglindă de lumină albă cu nuanţe verzi. Pe măsură ce soarele devenea mai strălucitor canalul se întuneca până lua culoarea muşchiului.

Frans, Agnes şi cu mine aveam obiceiul să stăm pe malul canalului şi să aruncăm în el diverse lucruri – pietricele, beţe, o dată o placă de faianţă spartă – şi să ne imaginăm ce ar putea ajunge la fund unde nu era tărâmul peştilor, ci al creaturilor din imaginaţia noastră, creaturi cu mulţi ochi, solzi, mâini şi aripioare. Frans inventa cei mai interesanţi monştri. Agnes era cea mai înspăimântată. Eu puneam întotdeauna capăt jocului, prea înclinată să văd lucrurile aşa cum sunt pentru a fi în stare să inventez lucruri care nu există.

Câteva bărci se deplasau pe canal spre Piaţa Mare. Totuşi, nu era zi de târg, când canalul era atât de aglomerat încât nu se mai vedea apa. O barcă transporta peşte de apă dulce pentru dughenele de la Podul Jeronymus. O alta se cufundase mult în apă sub încărcătura de cărămizi. Bărbatul care o împingea cu prăjina mi-a strigat un salut. Am dat uşor din cap astfel că marginea bonetei mi-a ascuns faţa.

Am traversat podul de peste canal şi am cotit spre spaţiul deschis al Pieţei Mari, care forfotea chiar la ora aceea de oameni plecaţi în direcţii diferite pentru tot felul de treburi – să cumpere carne la Hala de carne sau pâine de la brutărie, să ducă lemnele la Cântarul Public. Copiii îndeplineau sarcini pentru părinţii lor, ucenicii, pentru meşterii lor, slujnicele, pentru familiile la care lucrau. Cai şi cotigi huruiau pe pavaj. Spre dreapta mea era Primăria, cu faţada ei aurită şi chipurile de marmură albă care priveau în jos de pe arcurile de deasupra ferestrelor. Spre stânga mea se înălţa Biserica Nouă, unde fusesem botezată cu şaisprezece ani în urmă. Turnul ei înalt şi îngust mă făcea să mă gândesc la o colivie din piatră. Tata ne dusese odată acolo sus. N-am să uit niciodată priveliştea Delftului care se întindea în faţa noastră – casele înguste de cărămidă, cu acoperiş roşu povârnit, şi canalul navigabil verde, şi poarta oraşului s-au întipărit pentru totdeauna în mintea mea, micuţe şi totuşi clare. L-am întrebat atunci pe tata dacă toate oraşele olandeze arătau aşa, dar n-a ştiut să-mi spună. Nu vizitase niciodată alt oraş, nici măcar Haga, la două ore depărtare de mers pe jos.

M-am îndreptat spre centrul Pieţei. Acolo dalele formau o stea cu opt colţuri în interiorul unui cerc. Fiecare vârf al stelei arăta spre o parte diferită a oraşului Delft. Aici era centrul oraşului şi al vieţii mele. Frans, Agnes şi eu ne jucaserăm în steaua asta de când ne făcuserăm destul de mari şi puteam să ne ducem în piaţă. În jocul nostru preferat, unul dintre noi alegea un vârf al stelei şi altul numea un lucru – o barză, o biserică, o roabă, o floare –, iar noi alergam în acea direcţie căutând lucrul numit. Aşa am explorat cea mai mare parte din Delft.

Totuşi, nu ne duseserăm niciodată în direcţia arătată de unul dintre vârfuri. Nu fusesem niciodată în Colţul Papistaşilor, unde trăiau catolicii. Casa unde urma să lucrez se găsea doar la zece minute de mers de casa noastră, atât cât îi trebuie unei oale cu apă să dea în clocot, dar eu nu trecusem niciodată pe acolo.

Nu cunoşteam nici un catolic. În Delft erau destul de puţini şi nici unul pe strada noastră sau în prăvăliile de la care târguiam. De fapt, noi nu îi evitam, numai că ei stăteau în de ei. În Delft erau toleraţi, dar se aştepta ca ei să nu-şi afişeze deschis credinţa. Îşi ţineau slujbele discret, în clădiri modeste, care, privite de afară, nu arătau a biserici.

Tata lucrase cu catolicii şi îmi spusese că nu se deosebesc de noi. Cel mult erau mai puţin solemni. Le plăcea să mănânce, să bea, să cânte şi să joace. Şi când vorbea despre ei aveai impresia că îi invidiază.

Urmăream direcţia arătată de colţul stelei acum, traversând Piaţa mai încet decât ceilalţi oameni, fiindcă nu-mi venea să părăsesc familiaritatea ei. Am traversat podul peste canal şi am cotit la stânga luând-o pe Oude Langendijck. La stânga mea canalul mergea paralel cu strada, despărţind-o de Piaţa Mare.

La intersecţia cu Molenpoort, patru fete stăteau pe o bancă de lângă uşa deschisă a unei case. Erau înşirate în ordinea mărimii, de la cea mai mare, cam de vârsta lui Agnes, până la cea mai mică, să fi avut vreo patru ani. Una dintre fetele de la mijloc ţinea în poală un copilaş – un copilaş dolofan, care probabil începuse să meargă de-a buşilea şi curând avea să se ridice în picioare.

Cinci copii, m-am gândit eu. Şi unul care o să vină.

Cea mai mare sufla baloane printr-o cochilie de scoică fixată la capătul unui băţ scobit pe dinăuntru, care semăna foarte tare cu ăl de ni-l făcuse tata. Celelalte săreau şi spărgeau baloanele pe măsură ce apăreau. Fata cu plodul în poală nu se putea mişca prea mult şi prindea mai puţine baloane, deşi stătea chiar lângă cea care sufla baloane. Fetiţa de la capătul băncii era cea mai îndepărtată şi mai mică şi nu avea nici o şansă să ajungă baloanele de săpun. Fetiţa mai răsărită de lângă ea era cea mai iute, se repezea după baloane şi le prindea în căuşul palmelor. Avea părul mai strălucitor decât celelalte – roşu precum peretele de cărămidă uscată din spatele ei. Fata cea mai mică şi fata cu bebeluşul aveau părul blond şi creţ ca mama lor, pe când părul celei mai mari era roşu închis ca al tatălui ei.

Urmăream cum fata cu părul strălucitor prinde baloanele, spărgându-le chiar pe dalele de faianţă gri şi albe, umede, aşezate în rânduri, în diagonală în faţa casei. O să fie o pacoste. O să fie greu de stăpânit.

— Mai bine le-ai sparge înainte să ajungă la pământ, am spus. Altminteri, dalele de faianţă trebuie spălate din nou.

Fata cea mai mare a lăsat în jos ţeava. Patru perechi de ochi s-au uitat la mine cu aceeaşi privire care nu lăsa nici o îndoială că ele erau surori. Vedeam la ele anumite trăsături ale părinţilor lor – ochi cenuşii aici, ochi căprui luminoşi acolo, feţe osoase, mişcări nervoase.

— Eşti noua slujnică? a întrebat cea mai mare.

— Ni s-a spus să fim atente şi să te ochim că ai să vii, a intervenit cea cu părul roşu strălucitor înainte ca eu să pot răspunde.

— Cornelia, du-te şi anunţ-o pe Tanneke, i-a spus cea mai mare.

— Du-te tu, Aleydis, i-a poruncit Cornelia celei mai mici, care mă privea cu ochii mari şi cenuşii, dar nu s-a mişcat din loc.

— Las’ mă duc eu.

Cea mai mare trebuie să fi hotărât că sosirea mea e la urma urmelor importantă.

— Ba nu, mă duc eu. Cornelia a sărit în picioare şi a luat-o la fugă înaintea surorii mai mari, lăsându-mă cu cele două fete mai potolite.

M-am uitat la copilaşul care se frichinea în poala fetei.

— E fratele sau sora voastră?

— Fratele, a răspuns fata cu un glas blând, plăcut ca o pernă de puf. Îl cheamă Johannes. Să nu-i spui niciodată Jan. A rostit ultimele cuvinte ca pe un refren familiar.

— Înţeleg. Şi pe tine cum te cheamă?

— Lisbeth. Şi ea e Aleydis. Cea mai mică mi-a zâmbit. Amândouă erau îngrijit îmbrăcate în rochii cafenii cu şorţuri albe şi bonete.

— Şi sora voastră mai mare?

— Maertge. Să nu-i spui niciodată Maria. Pe bunica o cheamă Maria. Maria Thins. Asta-i casa ei.

Copilaşul a început să scâncească. Lisbeth l-a jucat uşor, în sus şi-n jos, pe genunchiul ei.

Mi-am ridicat privirile şi am cercetat casa. Era fără îndoială mai mare decât a noastră, dar nu atât de mare cum mă temusem. Avea două caturi, plus un atic, în vreme ce a noastră avea numai un cat, cu un atic micuţ. Era o casă de margine, cu Molenpoort pe una dintre laturi, astfel că avea o lăţime ceva mai mare decât celelalte case de pe stradă. Era mai puţin înghesuită decât multe dintre case din Delft, care se îndesau unele în altele, alcătuind şiruri înguste şi compacte de cărămidă de-a lungul canalelor, cu hornurile şi acoperişurile ţuguiate oglindite în apa verde a canalului. Ferestrele de la parter erau foarte înalte şi la primul etaj erau trei ferestre prinse în aceeaşi ramă. Alte case de pe aceeaşi stradă aveau numai două ferestre.

Din faţa casei se vedea drept peste canal turnul Bisericii Noi. Ciudată vedere pentru o familie de catolici, m-am gândit eu. O biserică în care nici măcar n-or să intre vreodată.

— Deci, tu eşti noua slujnică? am auzit în spatele meu.

În uşă stătea o femeie cu faţa lată şi ciupită de vărsat, de la boala suferită în copilărie. Avea nasul borcănat şi puţin strâmb şi buzele groase, pungite să facă gura mică. Ochii ei erau albaştri, un albastru deschis, ca şi cum ar fi prins în ei cerul. Purta o rochie cenuşiu-cafenie cu un jupon alb, boneta legată strâns în jurul capului şi un şorţ, care nu era la fel de curat ca al meu. Stătea în uşă cu braţele încrucişate blocând intrarea, astfel că Maertge şi Cornelia au fost nevoite să-şi croiască drum pe lângă ea, şi mă privea ca şi cum se aştepta la o provocare.

Se simte de pe-acum ameninţată de mine, m-am gândit eu. O să mă terorizeze dacă îi voi da prilejul.

— Mă numesc Griet, am spus privind-o liniştită, sunt noua slujnică.

Femeia şi-a schimbat greutatea de pe un şold pe altul.

— Mai bine vino înăuntru, a spus ea după un moment. A intrat înapoi în interiorul întunecos astfel că intrarea a rămas liberă.

Am păşit pragul.