John Steinbeck, Of Mice and Men

Copyright © 1937 by John Steinbeck

Copyright renewed © 1965 by John Steinbeck

All rights reserved.

© 2013, 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6602-7

ISBN PDF: 978-973-46-6603-4

ISBN print: 978-973-46-6459-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Entertainment Pictures/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHN ERNST STEINBECK s-a născut la 27 februarie 1902 în Salinas, California. Între 1918 şi 1925 urmează, cu întreruperi, cursurile Universităţii Stanford. După ce mai multe schiţe îi sînt respinse, Steinbeck debutează în 1929 cu un roman, Cupa de aur, al cărui protagonist este piratul Henry Morgan. În 1932 publică volumul de nuvele Păşunile Raiului, inspirat din viaţa fermierilor din Valea Salinas. Un an mai tîrziu, îi apare romanul Către un zeu necunoscut, iar în 1935, Cartierul Tortilla, urmat de Nehotărîţii sorţi ai bătăliei (1936) şi clasicul Şoareci şi oameni (1937), ecranizat în repetate rînduri. În 1938 vede lumina tiparului volumul de nuvele Valea lungă. Pentru Fructele mîniei (1939) i se decernează Premiul Pulitzer. În următoarele două decenii publică Nopţi fără lună (1942), Strada Sardinelor (1945), Autobuzul rătăcit (1947), Perla (1947), La răsărit de Eden (1952), cartea sa cea mai îndrăgită, Joia dulce (1954), Scurta domnie a lui Pépin al IV-lea (1957) şi Iarna vrajbei noastre (1961). În 1962, în urma unui lung periplu prin patruzeci de state americane în compania căţelului său, Charley, scrie volumul Eu şi Charley descoperim America. În acelaşi an i se decernează Premiul Nobel pentru Literatură. John Steinbeck a mai scris eseuri (America şi americanii), reportaje, scenarii de film (printre acestea numărîndu-se şi celebrul Viva Zapata!). A încetat din viaţă la 20 decembrie 1968.

1

La cîţiva kilometri mai jos de Soledad, rîul Salinas se apropie de coasta dealului şi curge adînc şi verde. Apa e şi călduţă, pentru că s-a prelins, scăpărînd în lumina soarelui, peste nisipurile gălbui înainte să ajungă în iazul îngust. De o parte a rîului, poalele aurii ale dealului se unduiesc în sus, către masivii şi stîncoşii munţi Gabilan, dar pe malul dinspre vale apa e mărginită de copaci – sălcii cu frunziş proaspăt în fiecare primăvară, ce adună în încrengăturile de jos gunoaiele purtate de revărsările iernii, şi platani cu braţe alb-pestriţe, încovoiate, şi cu crengi arcuite peste iaz. Pe malul nisipos, sub copaci, stratul de frunze e gros şi atît de uscat, că o şopîrlă care fuge printre ele face ditamai zarva. Seara, din desiş ies iepuri şi stau pe nisip, iar întinderile jilave sînt acoperite de dîre nocturne de ratoni, urme de labe de cîini de pe la ferme şi urmele copitelor spintecate ale căprioarelor care vin la adăpat pe întuneric.

Printre sălcii şi platani trece o cărare, o cărare bătătorită de băieţii de la ferme, care vin să înoate în iazul adînc, şi de vagabonzii care coboară seara osteniţi dinspre şosea, ca să înnopteze laolaltă lîngă apă. În faţa unei crengi joase, orizontale, a unui platan uriaş se găseşte o grămadă de cenuşă rămasă în urma multelor focuri. Creanga s-a netezit de la oamenii care au stat pe ea.

După o zi caniculară, înserarea stîrni o adiere prin frunziş. Umbra urca către culmile dealurilor. Pe malurile nisipoase, iepurii stăteau încremeniţi ca nişte pietre mici şi cenuşii, sculptate cu dalta. Şi-apoi dinspre şosea se auziră paşi peste crengile uscate de platani. Iepurii o tuliră fără zgomot în tufişuri. Un bîtlan se înălţă greoi în văzduh şi fîlfîi anevoios în josul rîului. Preţ de o clipă locul păru lipsit de viaţă, iar apoi de pe cărare se iviră doi bărbaţi ce ieşiră în luminişul de lîngă iazul verde.

Coborîseră pe cărare în şir indian şi rămaseră unul în spatele celuilalt chiar şi la loc deschis. Amîndoi erau îmbrăcaţi în pantaloni şi jachete de blugi cu nasturi de alamă. Amîndoi purtau pe cap pălării negre, informe, şi amîndoi aveau aruncate peste umăr pături făcute sul. Bărbatul din faţă era scund şi sprinten, oacheş la faţă, cu ochii neastîmpăraţi şi liniile chipului ascuţite şi puternice. Fiecare parte a trupului său era bine conturată: mîini mici, puternice, braţe zvelte, un nas subţire şi osos. În urma lui venea exact opusul, un uriaş cu chip nedefinit, cu ochi mari şi deschişi la culoare şi cu umeri largi, aplecaţi. Mergea apăsat, tîrîndu-şi uşor picioarele, la fel cum îşi tîrăşte ursul labele. Braţele nu i se legănau pe lîngă trup, ci îi atîrnau molatic.

Primul bărbat se opri brusc în luminiş, iar cel din urma lui aproape că se prăbuşi peste el. Îşi dădu jos pălăria, şterse cu degetul arătător banda de piele din interior şi scutură transpiraţia de pe el. Uriaşul său tovarăş îşi azvîrli păturile din spinare, se trînti pe jos şi începu să bea din apa iazului verde. Bău cu înghiţituri lungi, fornăind în apă ca un cal. Bărbatul cel scund veni agitat lîngă el.

— Lennie! zise el răstit. Lennie, pentru numele lu’ Dumnezeu, nu mai bea atîta.

Lennie continuă să fornăie în apă. Insul cel scund se aplecă şi îl scutură de umăr:

— Lennie. O să-ţi fie rău cum ţ-o fost asară.

Lennie îşi scufundă capul în apă, cu pălărie cu tot, şi apoi se ridică în picioare, cu apa scurgîndu-i-se din pălărie pe jacheta albastră şi pe spate.

— Tare bună-i, zise el. Bea şi tu, George. Ia şi tu o gură mare de apă.

Zîmbi fericit.

George îşi dădu bocceaua jos de pe umăr şi o lăsă uşor pe mal.

— Nu ştiu dacă-i bună apa asta, spuse el. Parcă-i cu scursuri.

Lennie îşi înmuie laba uriaşă în apă şi dădu din degete, împroşcînd stropi mici la suprafaţă. Cercurile se întinseră pe luciul apei pînă la malul celălalt şi apoi se întoarseră. Lennie le urmări cu privirea.

— Ia uite, George. Uite ce făcui.

George îngenunche lîngă iaz şi bău cu înghiţituri rapide din căuşul palmei.

— N-are gust rău, recunoscu el. Da’ parcă nu curge. Dacă nu-i curgătoare apa, Lennie, să nu bei, zise el deznădăjduit. Tu ai fi în stare să bei şi din şanţ cînd ţi-i sete.

Îşi aruncă un pumn de apă peste faţă şi-şi dădu cu mîna udă pe sub bărbie şi pe ceafă. Apoi îşi puse pălăria la loc, se dădu un pic în spate, îşi trase genunchii la piept şi îi cuprinse cu braţele. Lennie, care-l urmărise cu privirea, îl imită întocmai. Se dădu în spate, îşi ridică genunchii la piept, îi cuprinse cu braţele şi se uită înspre George, să vadă dacă a făcut totul cum trebuie. Îşi trase pălăria un pic mai pe ochi, aşa cum era a lui George.

George se uita morocănos la apă. În jurul ochilor avea nişte cercuri roşii, de la soare. Zise furios:

— Am fi putut merge pîn’ la fermă dacă ticălosu’ ăla de şofer ştia ce vorbeşte. „Mai un pic pe şosea în jos“, cică. „Mai un pic.“ Şase afurisiţi de kilometri, atîta o fost! N-o avut el chef să oprească la gardu’ fermei, ăsta o fost baiu’. I-o fost prea lene să tragă pe dreapta. Mă mir că nu se crede prea bun să oprească şi-n Soledad. Ne-o dat jos şi, cică, „Mai un pic pe şosea în jos“. Pun pariu că o fost mai mult de şase kilometri. Şi ce arşiţă afurisită.

Lennie se uită sfios la el.

— George?

— Îhî, ce vrei?

— Unde mergem, George?

Bărbatul cel scund trase în jos de borul pălăriei şi îi aruncă lui Lennie o privire încruntată.

— Ai uitat deja, ha? Tre’ să-ţi zic din nou, bag samă. Doamne, că bătut în cap mai eşti!

— Am uitat, zise Lennie încet. Am încercat să ţiu minte. Zău c-am încercat, George.

— Bine, bine. Îţi mai zic o dată. Tot n-am altceva de făcut. Şi ce dacă-mi pierd vremea spunîndu-ţi chestii şi tu le uiţi şi io-ţi zic iar?

— Am încercat şi-am tot încercat, spuse Lennie, da’ tot degeaba. De iepuri mi-aduc aminte, George.

— La dracu’ cu iepurii! Numa’ nenorociţii ăia de iepuri îi ţii minte. Bine. Deschide bine urechile şi de data asta să ţii minte, ca să nu dăm de bucluc. Ţii minte cum am stat în şanţu’ ăla de pe Howard Street şi ne-am uitat la tabla aia neagră unde-afişau slujbe?

Faţa lui Lennie se destinse într-un zîmbet încîntat.

— Ba bine că nu, George. Ţiu minte… da’… ce făceam? Ţiu minte c-or trecut nişte fete şi tu ai zis… ai zis…

— La dracu’ cu ce-am zis. Ţii minte cum ne-am dus la Murray and Ready’s, la agenţie, şi ne-or dat foi de angajare şi bilete de autobuz?

— Of, da, George. Acu’ mi-amintesc.

Îşi băgă iute mîinile în buzunarele laterale ale jachetei. Zise încet:

— George… P-a mea n-o mai am. Pesemne c-am pierdut-o.

Se uită disperat în pămînt.

— Nici n-ai avut-o, idiotule. Le am io p-amîndouă. Doară nu crezi c-o să-ţi las foaia de angajare pe mîna ta?

Lennie rînji uşurat.

— Am… am crezut c-am pus-o în buzunar.

Îşi băgă iar mîna în buzunar. George se uită aspru la el.

— Ce-ai scos din buzunar?

— N-am nimic în buzunar, zise Lennie şmechereşte.

— Asta ştiu. Fin’că-i la tine-n mînă. Ce-ai în mînă… ce-ascunzi?

— N-am nimica, George. Zău.

— Hai, dă-l încoa’.

Lennie îşi întoarse pumnul închis dinspre George.

— Îi numa’ un şoarec, George.

— Un şoarec? Un şoarec viu?

— Nuuu! Numa’ un şoarec mort, George. Nu l-am omorît io. Zău. L-am găsit. L-am găsit mort.

— Dă-l încoa! zise George.

— Ooo, lasă-mă să-l ţin, George.

— Dă-l încoa!

Pumnul închis al lui Lennie se supuse încet. George luă şoarecele şi îl aruncă de partea cealaltă a iazului, în desiş.

— La ce-ţi trebuia ţie un şoarec mort?

— Îl mîngîiam cu deştu’ mare cît eram pe drum, zise Lennie.

— Na, cît umbli cu mine, nu mîngîi şoareci. Ţii minte unde mergem acuma?

Lennie păru surprins şi apoi îşi ascunse ruşinat faţa în genunchi.

— Iar am uitat.

— Dumnezeule, zise resemnat George. Na, bine, ascultă: o să lucrăm la o fermă ca şi aia de mai la nord, de-unde venim.

— Mai la nord?

— În Weed.

— Aşa da. Ţiu minte. În Weed.

— Ferma asta la care mergem îi colea, mai la vale, la vreo patru sute de metri. O să mergem să vorbim cu şefu’. Acuma, bagă de samă, io o să-i dau foile de lucru, da’ tu nu care cumva să scoţi vreo vorbă. Dacă se prinde ce tîmpit eşti, n-o să ne mai dea de lucru, da’ dacă te vede muncind înainte să te-audă vorbind, ne-am aranjat. Ai priceput?

— Sigur, George. Sigur c-am priceput.

— Bine. Deci cînd ne ducem să vorbim cu şefu’, tu ce faci?

— Io… Io…

Lennie se gîndi. Faţa i se încordă de concentrare.

— Io n-o să zic nimica. O să stau numa’ acolo.

— Aşa, băiete. Foarte bine. Repetă asta de două-trei ori, ca să fii sigur că nu uiţi.

Lennie îngînă încet în barbă:

— N-o să zic nimica… N-o să zic nimica… N-o să zic nimica.

— Bine, spuse George. Şi nici prostii ca-n Weed n-o să faci.

Lennie păru nedumerit.

— Ca-n Weed?

— Oho, şi-asta ai uitat, ha? Na, ştii ce? N-o să-ţi aduc aminte, ca să nu te-apuci să faci iar de-astea.

O străfulgerare de înţelegere lumină chipul lui Lennie.

— Ne-or alungat din Weed! izbucni el triumfător.

— Ne-or alungat pe dracu’, spuse dezgustat George. Am fugit noi. Ne căutau ei, da’ nu ne-or prins.

Lennie chicoti fericit.

— Fii sigur că p-asta n-am uitat-o.

George se lăsă pe spate în nisip şi îşi încrucişă mîinile sub cap, iar Lennie îl imită întocmai, ridicîndu-se ca să vadă dacă făcea lucrurile cum trebuie.

— Doamne, numa’ necazuri îmi faci, zise George. Ce bine şi uşor m-aş descurca io dacă nu te-aş avea pe tine scai după coada mea! Aş duce-o bine mersi şi poate mi-aş găsi şi-o fată.

Lennie tăcu o clipă, apoi zise însufleţit:

— O să lucrăm la o fermă, George.

— Na, bine. Asta ai priceput. Da’ de dormit dormim aci, că am io un motiv.

De-acum ziua scădea iute. Numai culmile munţilor Gabilan mai străluceau în vîlvătaia soarelui, care dispăruse din vale. Un şarpe-de-apă lunecă pe suprafaţa iazului, cu capul ridicat ca un mic periscop. Curentul legăna uşor trestia. În depărtare, către şosea, un bărbat strigă ceva şi altul îi răspunse. Crengile platanului foşniră de la o adiere slabă, care se potoli imediat.

— George, de ce nu mergem la fermă, să-mbucăm ceva de cină? Se dă cina la fermă.

George se rostogoli pe-o parte.

— Nu-i treaba ta. Îmi place locu’ ăsta. De mîine mergem la lucru. Am văzut nişte batoze pe drum încoa’. Asta înseamnă c-o să-ncărcăm la saci de-o să ne rupem spinarea. În sara asta o să stau tolănit uite-aicea şi-o să mă uit la cer. Aşa-mi pică mie bine.

Lennie se ridică în genunchi şi se uită în jos, către George.

— Şi de cină nu mîncăm?

— Ba mîncăm dacă te duci să culegi nişte beţe uscate de salcie. Am trei conserve de fasole în boccea. Tu pregăteşte numa’ focu’. O să-ţi dau chibritu’ după ce-ai strîns nuielele. Dup-aia o să-ncălzim fasolea şi-o să mîncăm.

— Mie-mi place fasolea cu sos de roşii, zise Lennie.

— Na, sos de roşii n-avem. Du-te după uscături. Şi nu pierde vremea. Acuşi se-ntunecă.

Lennie se ridică greoi în picioare şi dispăru în desiş. George rămase pe loc, fluierînd încet, pentru sine. Din josul rîului, din direcţia în care plecase Lennie, se auziră plescăituri în apă. George se opri din fluierat şi ascultă.

— Nenorocitu’, zise el încet şi apoi îşi reluă fluieratul.

Într-o clipă Lennie se repezi afară din desiş. În mînă avea o nuia mică de salcie. George se ridică în capul oaselor.

— Na, bine, zise el răstit. Dă-ncoa’ şoarecu’ ăla.

Dar Lennie îşi mimă exagerat inocenţa:

— Ce şoarec, George? N-am nici un şoarec.

George întinse mîna.

— Haide. Dă-l încoa’. Nu mă prosteşti tu pe mine.

Lennie ezită, se trase în spate şi se uită disperat spre marginea desişului, ca şi cum ar fi vrut s-o ia la goană într-acolo. George zise cu răceală:

— Îmi dai şoarecu’ ăla sau tre’ să te pocnesc?

— Ce să-ţi dau, George?

— Ştii al naibii de bine ce. Vreau şoarecu’.

Lennie îşi vîrî şovăitor mîna în buzunar. Vocea îi tremură uşor.

— Nu pricep de ce nu-l pot ţine. Nu-i şoarecu’ nimănui. Nu l-am şparlit. L-am găsit pe marginea drumului.

Mîna lui George rămase întinsă poruncitor. Încet, ca un terier care nu vrea să-i aducă mingea stăpînului, Lennie se apropie, se trase înapoi, după care se apropie iar. George pocni tare din degete, iar la acest zgomot Lennie îi puse şoarecele în palmă.

— Nu făceam nimic rău cu el, George. Îl mîngîiam numa’.

George se ridică şi azvîrli şoarecele cît putu de departe în desişul întunecat, apoi se apropie de iaz şi se spălă pe mîini.

— Idiot ce eşti. Crezi că n-am văzut că ţi-s ude picioarele de cum ai trecut rîu’ să cauţi şoarecu’?

Auzi scîncetele lui Lennie şi se întoarse.

— Te smiorcăi ca un ţînc. Dumnezeule! Un găligan ca tine!

Lui Lennie îi tremura o buză şi din ochi îi ţîşniră lacrimi.

— Of, Lennie!

George puse o mînă pe umărul lui Lennie.

— Nu ţi-l iau din răutate. Şoarecu’ ăla îi putred deja, Lennie. În plus, l-ai zdrobit de cît l-ai mîngîiat. O să găseşti tu altu’ proaspăt şi-o să te las să-l ţii o vreme.

Lennie se aşeză pe jos şi plecă trist capul.

— Nu ştiu unde-o să mai dau io de alt şoarec. Ţiu minte că mi-i dădea o femeie – pe toţi care-i găsea. Da’ femeia aia nu-i aicea.

George pufni batjocoritor:

— Femeie, ha? Nici măcar nu mai ştii cine era femeia aia. Aia o fost mătuşă-ta Clara. Şi pîn’ la urmă nu ţi i-o mai dat. Că îi tot omorai.

Lennie îşi ridică trist privirea spre el.

— Tare mici erau, zise el, parcă scuzîndu-se. Îi mîngîiam, da’ nu trecea mult şi mă muşcau de deşte şi io îi ciupeam un pic de cap şi dup-aia erau morţi – fin’că erau aşa mici. Numa’ de ne-am lua iepuri mai repede, George. Ăia nu-s aşa mici.

— La dracu’ cu iepurii! Şi nici şoareci vii nu-ţi pot da pe mînă. Mătuşă-ta Clara ţi-o dat unu’ de cauciuc, da’ nu ţi-o trebuit.

— N-o fost bun de mîngîiat, zise Lennie.

Flacăra asfinţitului se stinse de pe culmile munţilor, înserarea cotropi valea şi printre sălcii şi platani se lăsă penumbra. Un crap mare ieşi la suprafaţă, luă o gură de aer şi apoi se scufundă misterios înapoi, iscînd cercuri tot mai ample în apa întunecată. Deasupra lui frunzişul se stîrni din nou, smocuri mici de puf de salcie plutiră prin văzduh şi se lăsară pe luciul iazului.

— Ai de gînd s-aduci nuielele alea? întrebă George. Îs o grămadă chiar după platanu’ ăla. Lemne cărate de viituri. Du-te şi adă-le.

Lennie merse după copac şi aduse un braţ de frunze şi crengi uscate. Le aruncă grămadă pe mormanul de cenuşă şi se întoarse să ia mai multe. De-acum era aproape noapte. Aripile unui porumbel şuierară deasupra apei. George se apropie de maldărul pregătit pentru foc şi aprinse frunzele uscate. Flăcările trosniră printre crengi şi se întinseră. George îşi desfăcu bocceaua şi scoase trei conserve de fasole. Le aşeză lîngă foc, aproape de văpaie, dar nu chiar atingînd-o.

— Îi destulă fasole pentru patru bărbaţi, spuse George.

Lennie se uită la el din partea cealaltă a focului. Spuse răbdător:

— Mie-mi place cu sos de roşii.

— Păi, n-avem! explodă George. Numa’ ce n-avem îţi trebe. Doamne Dumnezeule, ce uşor aş mai duce-o dac-aş fi singur! Mi-aş găsi o slujbă şi-aş lucra şi n-aş avea treabă. Nici o grijă n-aş avea şi cînd s-ar termina luna, mi-aş lua ăia cinzeci de dolari şi m-aş duce-n oraş şi mi-aş lua tot ce vreau. Ce mai, aş putea sta la bordel toată noaptea. Aş mînca unde-aş vrea, la hotel sau altundeva, şi mi-aş comanda tot ce-aş avea poftă. Şi-aş putea face asta lună de lună. Mi-aş lua juma’ de vadră de whisky sau m-aş duce la bar, să joc biliard ori cărţi.

Lennie îngenunche şi se uită pe deasupra focului la George, care se înfuriase. Iar pe chipul lui Lennie apăru groaza.

— Şi cu ce m-am ales în loc de toate astea? continuă mînios George. Cu tine! Nu eşti în stare să ţii de-o slujbă şi din cauza ta pierd şi io orice slujbă găsesc. Şi mă tot faci să vagabondez prin ţară. Şi ăsta nici măcar nu-i cel mai rău lucru. Numa’ de buclucuri dai. Faci tîmpenii şi io tre’ să te scot din rahat.

Îşi ridică vocea şi acum aproape că ţipa.

— Ticălos nenorocit ce eşti. Numa’-n belele mă ţii.

Începu să se fandosească aşa cum fac fetiţele cînd se imită una pe alta:

— „Am vrut numa’ să pipăi rochia fetii ăleia, numa’ s-o mîngîi ca p-un şoarec…“ Păi, ea de unde dracu’ să ştie că nu vrei decît să-i pipăi rochia? S-o tras înapoi, da’ tu te-ai agăţat de ea de parc-ar fi fost un şoarec. O-nceput să urle şi-o trebuit să ne-ascundem toată ziua într-un canal de irigaţii, şi indivizii ăia ne căutau şi-am ieşit pe-ntuneric de-am şters-o din ţinutu’ ăla. Veşnic numa’ de-astea… Veşnic. Că-mi vine să te-ncui într-o cuşcă c-un milion de şoareci şi să te las să te distrezi pînă nu mai poţi.

Furia i se potoli brusc. Se uită peste foc la chipul înfricoşat al lui Lennie şi apoi privi ruşinat în flăcări.

De-acum era întuneric, dar vîlvătaia lumina trunchiurile copacilor şi ramurile arcuite de deasupra capetelor lor. Lennie se tîrî încet şi cu grijă în jurul focului pînă ce ajunse aproape de George. Se ciuci, rezemîndu-se pe călcîie. George întoarse conservele de fasole şi cu partea cealaltă spre foc. Se prefăcea că nu-şi dă seama că Lennie e aşa de aproape de el.

— George, zise foarte încet Lennie.

Nici un răspuns.

— George!

— Ce vrei?

— Mă prosteam numa’, George. Nu-mi trebe sos de roşii. Nu mi-ar trebui nici dac-ar fi aicea, lîngă mine.

— Dac-ar fi, ai putea mînca.

— Da’ nu mi l-ar trebui, George. Ţi l-aş lăsa pe tot ţie. L-ai putea întinde pe toată fasolea şi io tot nu m-aş atinge de el.

George se uita în continuare ursuz la foc.

— Cînd mă gîndesc ce bine mi-ar merge fără tine, mă apucă damblaua. N-am deloc pace.

Lennie era tot în genunchi. Se uita în depărtare, în bezna de dincolo de rîu.

— George, vrei să plec şi să te las în pace?

— Unde dracu’ te-ai putea duce?

— Păi, m-aş putea duce. M-aş duce pe dealurile de colo. Tot aş da io de-o peşteră undeva.

— Nu zău? Şi ce-ai mînca? N-ai destul creier în cap să-ţi găseşti de mîncare.

— Aş găsi io, George. Nu-mi trebe chestii bune cu sos de roşii. Aş sta tolănit la soare şi nu mi-ar face nimeni nimica. Şi dac-aş găsi un şoarec, l-aş ţine. Nu mi l-ar lua nimeni.

George îi aruncă o privire rapidă şi scrutătoare.

— Am fost cam rău, nu?

— Dacă te-ai săturat de mine, pot să mă duc pe deal şi găsesc io o peşteră. Pot s-o şterg oricînd.

— Nu… Fii atent! Glumeam şi io, Lennie. Că vreau să te ţiu cu mine. Problema cu şoarecii îi că tot îi omori.

Se întrerupse.

— Să-ţi zic o chestie, Lennie. Cu prima ocazie, o să-ţi dau un căţeluş. Poate p-ăla n-o să-l omori. O să fie mai bine decît cu şoarecii. Şi l-ai putea mîngîia mai tare.

Lennie nu muşcă momeala. Se simţea în avantaj.

— Dacă nu mă vrei, să-mi spui numa’ şi dispar pe dealurile de colo – sus, pe dealurile alea – şi-o să trăiesc de capu’ meu. Şi n-o să-mi mai fure nimeni şoarecii.

George zise:

— Vreau să rămîi cu mine, Lennie. Doamne Dumnezeule, dacă eşti de unu’ singur, o să te ia careva de coiot şi-o să te-mpuşte. Nu, stai tu numa’ cu mine. Lu’ mătuşă-ta Clara nu i-ar plăcea să te ştie vagabondînd aşa, de unu’ singur, chit că-i moartă.

Lennie zise şiret:

— Mai zi-mi – cum mi-ai mai zis.

— Ce să-ţi zic?

— De iepuri.

George se răsti:

— Nu mă duci tu de nas.

Lennie se rugă:

— Hai, George! Zi-mi. Te rog, George! Cum mi-ai mai zis.

— Îţi place chestia aia de numa’, nu? Na, bine, hai că-ţi mai zic o dată şi dup-aia mîncăm…

Vocea lui George se adînci. Repeta cuvintele ritmic, ca şi cînd le-ar mai fi rostit de multe ori pînă atunci.

— Ăştia ca noi, care lucrează pe la ferme, îs cei mai singuri oameni de pe lume. N-au familie. N-au un loc al lor. Ajung la cîte-o fermă şi-adună niscaiva bani şi-apoi se duc în oraş şi-i toacă şi dup-aia o iau iar de la capăt, spetindu-se pe la vreo altă fermă. N-au nimic la ce să spere.

Lennie era încîntat.

— Aşa-i, aşa-i. Acuma zi cum îi cu noi.

George continuă:

— Da’ noi nu sîntem aşa. Noi avem viitor. Noi avem cu cine vorbi şi la cine să-i pese de noi. Noi nu tre’ să stăm prin baruri şi s-aruncăm cu bani numa’ fin’că n-avem unde merge. Dacă ăilalţi ajung la pîrnaie, n-au decît să le putrezească oasele acolo. Da’ nu noi.

Lennie îl întrerupse:

— Da’ nu noi! Şi de ce? Fin’că… fin’că io te am pe tine s-ai grijă de mine şi tu mă ai pe mine s-am grijă de tine, d-aia.

Rîse încîntat.

— Zi mai departe, George!

— Ştii tot pe de rost. Poţi să zici şi singur.

— Nu, zi tu. Io mai uit din ele. Spune cum o să fie.

— Na, bine. Într-o bună zi o să adunăm nişte parale, o să ne luăm o căsuţă şi vreo două pogoane de pămînt şi-o vacă şi nişte porci şi…

— Şi-o să trăim din belşugu’ pămîntului! strigă Lennie. Şi-o s-avem iepuri. Zi mai departe, George! Zi ce-o s-avem în grădină şi despre iepurii din cuşti şi despre cum o să ploaie iarna şi despre sobă şi cît de groasă o să fie smîntîna pe lapte, de abia dac-o s-o putem tăia. Zi şi de-asta, George.

— Da’ de ce n-o faci tu? Că ştii tot.

— Nu… zi tu. Nu-i la fel dacă zic io. Dă-i drumu’… George! Cum grijesc io de iepuri.

— Păi, spuse George, o s-avem o grădină mare de zarzavaturi şi-o cuşcă de iepuri şi găini. Iar cînd o să ploaie iarna, o să zicem numa’, la dracu’ cu lucru’, şi-o să facem foc în sobă şi-o să stăm lîngă ea şi-o să ascultăm cum cade ploaia pe acoperiş… Aiurea!

Îşi scoase briceagul.

— Nu mai am chef.

Înfipse briceagul într-una din conserve, îi tăie capacul şi i-o întinse lui Lennie. Apoi deschise a doua conservă. Scoase două linguri din buzunarul lateral, iar una i-o dădu lui Lennie.

Stăteau lîngă foc, îşi umpleau gurile cu fasole şi mestecau de zor. Cîteva boabe îi alunecară lui Lennie pe la colţul gurii. George îi făcu semn cu lingura.

— Ce-o să zici mîine cînd o să-ţi puie şefu’ întrebări?

Lennie se opri din mestecat şi înghiţi. Avea o figură concentrată.

— Io… Io n-o să scot o vorbă.

— Bravo! Aşa, mă Lennie! Poate te faci şi tu mai bine. Cînd o să ne luăm alea două pogoane de pămînt, fii sigur c-o să te las să grijeşti de iepuri. Mai ales dac-o să ţii minte aşa bine.

Lennie se înecă de mîndrie.

— Ţiu, cum să nu, zise el.

George gesticulă iar cu lingura.

— Fii atent, Lennie. Vreau să te uiţi în jur. Poţi să ţii minte locu’ ăsta, nu? Ferma-i cam la patru sute de metri în direcţia aia. Pe rîu în sus.

— Păi, cum nu? zise Lennie. Sigur că pot să ţiu minte. N-am ţinut io minte că nu tre’ să zic nimica?

— Aşa-i. Fii atent, Lennie: dacă dai cumva iar de bucluc, cum ai tot făcut pîn-acuma, vreau să vii direct aici şi să te-ascunzi în desiş.

— M-ascund în desiş, zise Lennie rar.

— Te-ascunzi în desiş pînă vin după tine. Poţi să ţii minte asta?

— Ba bine că nu, George. M-ascund în desiş pînă vii tu.

— Da’ n-o să mai dai de nici un bucluc, fin’că altfel nu te mai las să grijeşti de iepuri.

Azvîrli conserva goală în desiş.

— N-o să dau de nici un bucluc, George. N-o să scot o vorbă.

— Bine. Adă-ţi bocceaua încoace, lîngă foc. O să fie tare fain să dormim aicea. Sub ceru’ liber şi sub frunziş. Nu mai pune pe foc. Îl lăsăm să se stingă-ncet.

Îşi făcură culcuşurile pe nisip şi, pe măsură ce vîlvătaia focului se micşoră, cercul de lumină se strînse. Ramurile arcuite dispărură şi numai un luciu stins mai arăta unde erau trunchiurile copacilor. Din întuneric, Lennie strigă:

— George, dormi?

— Nu. Ce vrei?

— Hai să ne luăm iepuri de mai multe culori, George.

— Aşa o să facem, zise George, pe jumătate adormit. Iepuri roşii şi albaştri şi verzi, Lennie. Milioane de iepuri.

— Pufoşi, George, ca ăia de i-am văzut la tîrg în Sacramento.

— Sigur că pufoşi.

— C-altfel pot s-o şterg, George, şi să trăiesc într-o peşteră.

— Şi la fel de bine poţi să te duci şi dracului, spuse George. Taci acuma.

Lucirea roşie a jăraticului începu să pălească. Deasupra rîului, pe deal, urlă un coiot şi de pe partea cealaltă a apei îi răspunse un cîine.

Frunzele de platan şuşoteau în adierea uşoară a nopţii.