Vladimir Nabokov, Pale Fire

Copyright © 1962 by Vera Nabokov and Dmitri Nabokov

All rights reserved, including the right of reproduction in whole or in part in any form. 

This edition published by arrangement with the Estate of Vladimir Nabokov.

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8558-5

ISBN PDF: 978-973-46-8559-2

ISBN print: 978-973-46-4532-9

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Milosz_G/Shutterstock.com

Foto autor: din arhiva personală a familiei Nabokov

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VLADIMIR VLADIMIROVICI NABOKOV (1899-1977) s-a născut la Sankt-Petersburg. În 1919, din cauza situaţiei politice din Rusia, familia sa a fost nevoită să emigreze. Nabokov a studiat limbile slave şi romanice la Trinity College din Cambridge (1919-1922), apoi a locuit la Berlin (1923-1937) şi la Paris (1937-1940), scriind cu fervoare, în rusă, mai multe romane, zeci de povestiri, sute de poeme şi câteva drame. În 1940 a plecat în America, împreună cu soţia şi fiul său, de teamă să nu fie trimis într-un lagăr de concentrare. A predat la universităţile Wellesley, Harvard şi Stanford. Între 1948 şi 1959 a fost profesor de literatură rusă la Cornell University. Din seria rusă a scrierilor lui fac parte romanele Maşenka (1926), Rege, damă, valet (1928), Apărarea Lujin (1930), Ochiul (1930), Glorie (1932), Un hohot în beznă (1932), Disperare (1934), Darul (1938), Invitaţie la eşafod (1938). După stabilirea în Statele Unite, îşi începe strălucita carieră de romancier în limba engleză şi publică Adevărata viaţă a lui Sebastian Knight (1941), Blazon de bastard (1947), Lolita (1955), Pnin (1957), Foc palid (1962), Ada sau ardoarea (1969), Lucruri transparente (1972), Priveşte-i pe arlechini (1974). În 1967 îi apare volumul autobiografic Vorbeşte, memorie. Pentru activitatea sa literară, scriitorul a fost distins cu National Book Foundation Medal. În 2008, Editura Polirom a iniţiat Seria de autor Vladimir Nabokov.

Pentru Vera

Asta îmi aminteşte de ridicola relatare pe care i-a făcut-o el domnului Langton despre starea deplorabilă a unui tânăr de familie bună. „Domnule, ultima oară când am auzit de el, alerga prin oraş împuşcând pisici.“ Iar apoi, într-un soi de dulce reverie, şi-a amintit de pisica lui preferată şi a zis: „Dar Hodge n-o să fie împuşcat, nu, nu, Hodge nu o să fie împuşcat“.

James Boswell,

Viaţa lui Samuel Johnson

Prefaţă

Foc palid, un poem în pentametri iambici cu rime împerecheate, de nouă sute nouăzeci şi nouă de versuri, împărţit în patru cânturi, a fost compus de John Francis Shade (născut pe 5 iulie 1898, decedat la 21 iulie 1959) în timpul ultimelor douăzeci de zile ale vieţii lui, la reşedinţa sa din New Wye, Appalachia, S.U.A. Manuscrisul, în mare parte transcris în versiunea pe curat, după care s-a tipărit cu fidelitate textul de faţă, constă din optzeci de fişe de dimensiuni medii, iar pe fiecare dintre acestea Shade a păstrat rândul de sus, liniat cu roz, pentru antete (numărul cântului, data) şi a folosit cele paisprezece linii albastru-deschis pentru a scrie cu o peniţă fină, cu un scris de mână mărunt, ordonat şi remarcabil de citeţ, textul poemului, sărind un rând pentru a indica un spaţiu liber şi folosind întotdeauna o fişă nouă la începerea unui cânt nou.

Scurtul Cânt întâi (166 de versuri), cu toate acele păsări şi parhelii amuzante, ocupă treisprezece fişe. Cântul al doilea, preferatul dumneavoastră, şi acel zguduitor tur de forţă, Cântul al treilea, sunt identice ca lungime (334 de versuri) şi acoperă douăzeci şi şapte de fişe fiecare. Cântul al patrulea are aceeaşi lungime cu cel dintâi şi se întinde tot pe treisprezece fişe, dintre care ultimele patru, folosite în ziua morţii lui Shade, sunt o ciornă corectată, nu o versiune pe curat.

Om ordonat, John Shade îşi transcria de obicei cota zilnică de versuri la miezul nopţii, dar chiar dacă se întâmpla să le retranscrie la o dată ulterioară, aşa cum bănuiesc că făcea uneori, îşi nota pe fişa sau pe fişele lui nu data ultimelor retuşuri, ci pe aceea a ciornei corectate sau a primei variante pe curat. Adică păstra data creaţiei ca atare, şi nu o trecea pe aceea când revenea asupra textului pentru a doua sau a treia oară. Chiar în faţa domiciliului meu actual se află un parc de distracţii foarte zgomotos.

Drept urmare, avem la dispoziţie un calendar complet al operei lui. Cântul întâi a fost început la primele ore ale zilei de 2 iulie şi încheiat pe 4 iulie. A început cântul următor de ziua lui de naştere şi l-a încheiat pe 11 iulie. O altă săptămână a fost dedicată Cântului al treilea. Cântul al patrulea a fost început pe 19 iulie şi, aşa cum am precizat deja, ultima treime a acestuia (versurile 949-999) ne este oferită în forma unei ciorne corectate. Aceasta are un aspect foarte neîngrijit, abundând în ştersături devastatoare şi inserţii cataclismice, şi nu respectă liniile fişei la fel de riguros ca versiunea pe curat. Dar de fapt se dovedeşte a fi minunat de precisă odată ce te cufunzi în ea şi îţi impui să deschizi ochii în adâncimile limpezi, sub suprafaţa sa năucitoare. Nu conţine nici măcar un singur vers cu lacune, nici o interpretare incertă. Acest lucru ar trebui să fie suficient pentru a demonstra că acuzaţiile aduse (pe 24 iulie 1959) într-un interviu acordat unui ziar de unul dintre shadeenii noştri declaraţi – care a afirmat, fără să fi văzut manuscrisul poemului, că acesta „este alcătuit din ciorne disparate, dintre care nici una nu conţine un text finisat“ – sunt doar invenţii rău intenţionate din partea celor care ar dori nu atât să deplângă felul în care opera unui mare poet a fost întreruptă de moarte, cât să împroaşte cu noroi competenţa şi, poate, onestitatea editorului şi comentatorului de faţă.

O altă declaraţie publică făcută de profesorul Hurley şi clica lui se referă la o chestiune de structură. Citez din acelaşi interviu: „Nimeni nu poate spune cât de lung plănuise John Shade să-i fie poemul, dar este posibil ca versiunea pe care a lăsat-o să reprezinte doar o mică parte din compoziţia pe care el o vedea ca în oglindă, în ghicitură“. Alte prostii! În afară de veritabila trâmbiţă a mărturiei interne care răsună de la un capăt la celălalt al Cântului al patrulea, mai există afirmaţia lui Sybil Shade (într-un document datat 25 iulie 1959) că soţul ei „nu a intenţionat niciodată să depăşească patru părţi“. Pentru Shade cântul al treilea era penultimul, şi la modul acesta l-am auzit eu însumi vorbind despre el în decursul unei hoinăreli pe la apus, când, ca şi cum ar fi gândit cu voce tare, îşi recapitula munca de peste zi şi gesticula într-un fel de autoaprobare scuzabilă, în timp ce discretul lui însoţitor încerca zadarnic să-şi adapteze ritmul membrelor lungi la târşâiala smucită a bătrânului poet ciufulit. Ba, o să îndrăznesc chiar să afirm (în vreme ce umbrele noastre încă mai hoinăresc, fără noi) că îi mai rămăsese de scris numai un singur vers din poem (şi anume, versul 1000), care ar fi fost identic cu versul 1 şi ar fi completat simetria structurii, cu cele două părţi centrale identice, solide şi ample, alcătuind, împreună cu flancurile mai scurte, aripi gemene de câte cinci sute de versuri fiecare, şi s-o ia naiba de muzică. Cunoscând gândirea combinatorie a lui Shade şi simţul lui subtil de echilibru armonic, nu pot concepe că intenţiona să deformeze faţetele cristalului său intervenind în dezvoltarea previzibilă a acestuia. Iar dacă toate acestea nu sunt de ajuns – şi sunt, sunt de ajuns – am avut ocazia dramatică de a auzi chiar vocea bietului meu prieten decretând, în seara de 21 iulie, sfârşitul, sau aproape sfârşitul, caznelor sale. (Vezi nota mea la versul 991.)

Acest teanc de optzeci de fişe era prins cu o bandă elastică, pe care acum o pun la loc cu evlavie, după ce am examinat pentru ultima oară preţiosul lor conţinut. Un alt teanc, mult mai subţire, o duzină de fişe prinse laolaltă cu o clamă şi puse în acelaşi plic maro, conţine nişte distihuri rimate suplimentare, care-şi croiesc drumul scurt şi uneori murdar printr-un haos de ciorne. De regulă, Shade îşi distrugea ciornele în clipa în care înceta să mai aibă nevoie de ele: îmi amintesc foarte bine că l-am văzut de pe verandă, într-o dimineaţă splendidă, arzând un întreg asemenea maldăr în focul palid al crematoriului în faţa căruia stătea în picioare, cu capul plecat, ca un participant la un cortegiu funerar, printre fluturii negri purtaţi de vânt ai acelui auto-da-fé domestic. Însă a salvat cele douăsprezece fişe datorită expresiilor fericite rămase neîntrebuinţate, care străluceau prin zgura ciornelor folosite. Poate că nutrea speranţa vagă de a înlocui anumite pasaje din versiunea pe curat cu unele dintre minunatele fragmente respinse din cartoteca lui, sau, şi mai probabil, un ataşament ascuns pentru o notaţie sau alta, suprimată din considerente arhitectonice sau fiindcă o deranjase pe doamna S., l-a îndemnat să-i amâne distrugerea până în clipa în care finalitatea marmoreană a unui manuscris dactilografiat imaculat ar fi confirmat-o sau ar fi făcut cea mai încântătoare variantă să pară încâlcită şi impură. Şi poate că, daţi-mi voie să adaug cu toată modestia, intenţiona să-mi ceară sfatul mie după ce mi-ar fi citit poemul, aşa cum ştiu că avea de gând să facă.

În notele mele la poem, cititorul va găsi aceste variante anulate. Poziţiile lor sunt indicate, sau măcar sugerate, de însemnarea versurilor definitive în imediata lor apropiere. Într-un fel, multe au o valoare artistică şi istorică mai mare ca unele dintre cele mai reuşite pasaje din textul final. Acum trebuie să explic cum de-am ajuns să editez Foc palid.

Îndată după moartea dragului meu prieten, am convins-o pe îndurerata lui văduvă să contracareze şi să înfrângă pasiunile mercantile şi intrigile academice care, fără îndoială, aveau să roiască în jurul manuscrisului soţului ei (mutat de mine la loc sigur încă dinainte ca trupul lui să fi fost coborât în mormânt) prin semnarea unui acord din care să reiasă că el mi-ar fi încredinţat mie manuscrisul; că eu urma să-l public fără întârziere, însoţit de propriul meu comentariu, printr-o editură la alegerea mea; că tot profitul, mai puţin partea cuvenită editorului, avea să-i revină ei; şi că în ziua publicării manuscrisul avea să fie predat Bibliotecii Congresului, pentru fondul permanent. Desfid orice critic să declare că termenii contractului nu sunt oneşti. Cu toate acestea, a fost descris (de fostul avocat al lui Shade) drept „o incredibilă compilaţie diabolică“, în timp ce o altă persoană (fostul agent literar al autorului) s-a întrebat maliţios dacă semnătura tremurată a doamnei Shade nu fusese scrisă cumva „cu un anume tip de cerneală roşie“. Asemenea inimi, asemenea creiere ar fi incapabile să priceapă că ataşamentul cuiva faţă de o capodoperă poate fi absolut copleşitor, mai cu seamă atunci când urzeala ţesăturii este, de fapt, cea care îl vrăjeşte pe privitorul şi unicul ei instigator, al cărui trecut personal se întrepătrunde acolo cu soarta nevinovatului autor.

Aşa cum am menţionat, cred, în ultima mea notă la poem, bomba de adâncime a morţii lui Shade a aruncat în aer secrete aşa de mari şi a făcut atâţia peşti morţi să plutească la suprafaţă, încât am fost silit să părăsesc New Wye la scurt timp după ultima mea întrevedere cu ucigaşul întemniţat. A fost nevoie să amân redactarea comentariului până când mă puteam stabili, sub o nouă identitate, într-un loc mai liniştit, însă aspectele practice legate de poem trebuiau soluţionate pe loc. Am luat un avion spre New York, am fotografiat manuscrisul, am ajuns la o înţelegere cu unul dintre editorii lui Shade şi eram pe punctul de a încheia târgul când interlocutorul meu a remarcat în treacăt, în miezul unui apus vast (ne aflam într-o celulă de nuc şi sticlă, cu cincizeci de etaje deasupra procesiunii scarabeilor): „Veţi fi fericit să aflaţi, doctore Kinbote, că profesorul Aşa-şi-pe-dincolo (unul dintre membrii comitetului Shade) a acceptat să fie consultantul nostru în editarea materialului“.

Ei bine, „fericit“ este ceva extrem de subiectiv. Unul dintre cele mai stupide proverbe de-ale noastre zemblane sună aşa: Fericită-i mănuşa pierdută. Am închis iute la loc încuietoarea servietei şi dus am fost la alt editor.

Imaginaţi-vă un uriaş molâu, stângaci; imaginaţi-vă un personaj istoric ale cărui cunoştinţe despre bani sunt limitate la miliardele abstracte ale unei datorii naţionale; imaginaţi-vă un prinţ exilat care nu are habar de Golconda din butonii de la manşetele sale! Vreau să spun – ah, la modul hiperbolic – că sunt individul cel mai lipsit de simţ practic din lume. Între o asemenea persoană şi o vulpe bătrână din industria editorială, relaţiile sunt la început înduioşător de relaxate şi prietenoase, cu tachinări exuberante şi tot felul de semne de amiciţie. Nu am nici un motiv să bănuiesc că s-ar putea întâmpla vreodată ceva care să împiedice această legătură iniţială cu dragul de Frank, actualul meu editor, să devină un aranjament permanent.

Frank îmi confirmase sosirea cu bine a şpalturilor care-mi fuseseră trimise aici şi mă rugase să precizez în Prefaţă – ceea ce şi fac cu dragă inimă – că îmi asum integral responsabilitatea pentru orice greşeli din comentariul meu. Inseraţi în prezenţa unui profesionist. Un corector profesionist verificase cu grijă textul dactilografiat al poemului, confruntându-l cu copia fotografiată a manuscrisului, şi găsise câteva mici greşeli de tipar care mie îmi scăpaseră; asta a fost tot, în ceea ce priveşte asistenţa din afară. Inutil să precizez cu câtă nerăbdare aşteptasem ca Sybil Shade să îmi pună la dispoziţie date biografice abundente; din nefericire, ea a părăsit New Wye încă dinaintea mea, iar acum locuieşte la nişte rude în Québec. Am fi putut purta, desigur, o corespondenţă deosebit de rodnică, dar nu izbuteam să scap de shadeeni. Aceştia s-au îndreptat spre Canada în turme, pentru a tăbărî pe biata doamnă de îndată ce eu am pierdut contactul cu ea şi cu stările ei schimbătoare. În loc să răspundă la scrisoarea veche de-o lună pe care i-o trimisesem din peştera mea din Cedarn, în care înşiram câteva dintre cele mai arzătoare dileme ale mele, cum ar fi numele real al lui „Jim Coates“ etc., ea mi-a trimis subit o telegramă, cerându-mi să-i accept pe profesorul H. (!) şi pe profesorul C. (!!) pe post de co-editori ai poemului soţului ei. Ce profund m-a surprins şi m-a rănit asta! Fireşte, a făcut imposibilă orice colaborare cu văduva prost îndrumată a prietenului meu.

Şi, într-adevăr, tare drag prieten mi-era! Calendarul zice că nu l-am cunoscut decât vreme de câteva luni, însă există prietenii care îşi dezvoltă propria lor durată interioară, propriii lor eoni de timp transparent, independent de răutăcioasa muzică rotitoare. Nicicând nu voi uita ce entuziasmat am fost atunci când am aflat, aşa cum am menţionat într-o notă pe care o va găsi cititorul meu, că acea casă din suburbie (închiriată pentru uzul meu de la judecătorul Goldsworth, care plecase pentru anul său sabatic în Anglia) unde m-am mutat în 5 februarie 1959 se afla alături de cea a vestitului poet american ale cărui versuri încercasem să le transpun în zemblană cu două decenii mai devreme! În afară de această ilustră vecinătate, château-ul goldsworthian, aşa cum aveam să descopăr în curând, prezenta puţine avantaje. Sistemul de încălzire era o glumă proastă, bazându-se pe nişte radiatoare de pardoseală, prin care emanaţiile călduţe ale unui cazan ce huruia şi gemea în subsol pătrundeau în încăperi, slabe ca ultima răsuflare a unui muribund. Am astupat gurile de încălzire de la etaj, încercând astfel să dau mai multă vlagă radiatorului din camera de zi, dar climatul acesteia s-a dovedit a fi iremediabil distrus de faptul că între ea şi mediul polar nu se afla nimic altceva decât o abjectă uşă de la intrare, fără nici o urmă de vestibul – fie din cauză că acea casă fusese construită în toiul verii de un colonist naiv care nu-şi putea imagina genul de iarnă pe care i-l pregătea New Wye, fie din cauză că politeţea de modă veche cerea ca orice musafir picat pe neaşteptate să se poată asigura încă din prag, în faţa uşii deschise, că nu se petrecea nimic deplasat în salon.

Februarie şi martie (ultimele două dintre cele patru „luni cu nasul alb“, cum le numim noi) erau şi în Zembla destul de aspre, dar până şi cocioaba unui ţăran oferea o masă de căldură uniformă – nu o reţea de curenţi mortali. E adevărat că, aşa cum li se întâmplă de obicei nou-veniţilor, mi s-a spus că alesesem cea mai grea iarnă din ultimii ani – iar asta la aceeaşi latitudine cu Palermo. Într-una dintre primele dimineţi petrecute acolo, pe când mă pregăteam să plec la facultate cu proaspăt achiziţionata mea maşină puternică şi roşie, am observat că domnul şi doamna Shade, cu care nu făcusem cunoştinţă până atunci (aveam să aflu mai târziu că îşi închipuiseră că voiam să fiu lăsat în pace), nu izbuteau să iasă cu vechiul lor Packard de pe aleea alunecoasă, unde acesta emitea vaiete de agonie, dar nu îşi putea extrage o chinuită roată din spate dintr-un infern concav de gheaţă. John Shade se foia stângaci de colo-colo cu o găleată din care, cu gesturile unui semănător, împrăştia pumni de nisip maro pe luciul albastru. Purta cizme, avea gulerul hainei de vicuña ridicat, părul cărunt şi des îi părea acoperit de promoroacă în soare. Ştiam că fusese bolnav cu câteva luni înainte şi, gândindu-mă să le propun vecinilor să-i duc în campus cu maşina mea puternică, m-am grăbit înspre ei. Un drumeag ce dădea ocol uşoarei ridicături pe care se afla castelul meu închiriat o despărţea de aleea vecinilor mei şi eram pe cale să traversez acel drumeag, când am alunecat şi am aterizat în fund pe zăpada tare. Căderea mea a acţionat ca un reactiv chimic asupra sedanului familiei Shade, care s-a urnit imediat şi aproape că a dat peste mine când a ieşit legănându-se de pe alee, cu John la volan, schimonosindu-se din greu, şi Sybil vorbindu-i feroce. Nu sunt sigur dacă vreunul dintre ei m-a văzut.

Peste câteva zile, totuşi, şi anume luni, 16 februarie, i-am fost prezentat bătrânului poet la ora prânzului, la clubul facultăţii. „În sfârşit, mi-au fost prezentate referinţele“, după cum am notat, un pic ironic, în agenda mea. Am fost invitat să mă alătur lui şi altor patru sau cinci profesori eminenţi la masa lui obişnuită, sub o fotografie mărită a Colegiului Wordsmith, aşa cum era acesta, încremenit şi dărăpănat, într-o zi remarcabil de mohorâtă din vara lui 1903. Recomandarea laconică a lui Shade să „încerc carnea de porc“ m-a amuzat. Sunt un vegetarian strict şi îmi place să-mi gătesc singur mesele. Să consum ceva care a fost manevrat de unul dintre semenii mei, le-am explicat comesenilor mei rubiconzi, îmi stârneşte aceeaşi repulsie ca ideea de a mânca orice fiinţă, incluzând-o pe – şi mi-am coborât vocea – studenta planturoasă cu coadă de cal care ne servea şi îşi lingea creionul. Mai mult, îmi terminasem deja fructele pe care mi le adusesem în servietă, aşa că aveam să mă mulţumesc, am zis, cu o sticlă de bere bună de la colegiu. Atitudinea mea degajată şi deschisă i-a făcut pe toţi să se simtă în largul lor. A urmat tirul întrebărilor obişnuite, despre lichiorul de ouă şi milkshake, dacă sunt sau nu acceptabile pentru cineva cu convingerile mele. Shade a zis că la el lucrurile stăteau tocmai pe dos: trebuia să depună eforturi serioase ca să ingereze o legumă. Să înceapă o salată i se părea totuna cu intrarea în apa mării într-o zi răcoroasă, şi întotdeauna trebuia să se îmbărbăteze ca să poată ataca fortăreaţa unui măr. Nu eram încă obişnuit cu glumele şi tachinările destul de obositoare care au loc între intelectualii americani din specia academică rezultată prin cosangvinizare, aşa încât m-am abţinut să-i spun lui John Shade în faţa tuturor acelor masculi bătrâni şi sarcastici cât de mult îi admiram opera, ca nu cumva o discuţie serioasă despre literatură să degenereze în simplă băşcălie. În schimb, l-am întrebat despre unul dintre noii mei studenţi care frecventa şi cursul lui, un băiat taciturn, delicat, absolut minunat; însă, cu o scuturătură fermă a şuviţei cărunte de pe frunte, bătrânul poet mi-a răspuns că încetase de mult să mai memoreze chipuri şi nume ale studenţilor şi că unica persoană de la cursul lui de poezie pe care o putea vizualiza era o doamnă de la fără frecvenţă, în cârje. „Haide, haide“, a zis profesorul Hurley, „vrei să spui, John, că tu chiar nu ai o imagine mentală sau viscerală a acelei blonde năucitoare, cu costum mulat negru, care frecventează Lit. 202?“ Shade, cu toate ridurile radiindu-i, l-a bătut uşurel şi benign pe Hurley peste încheietură, ca să-l facă să înceteze. Un alt torţionar s-a interesat dacă era adevărat că îmi instalasem două mese de ping-pong în subsol. Am întrebat dacă era o crimă. Nu, a zis el, dar de ce două? „E asta vreo crimă?“, am ripostat, şi au început cu toţii să râdă.

În ciuda unei inimi şubrede (vezi versul 735), a unui uşor şchiopătat şi a unei contorsionări ciudate în stilul de mers, Shade avea o înclinaţie exagerată pentru plimbările lungi, însă zăpada îl deranja, de aceea prefera ca iarna, după cursuri, să vină să îl ia soţia cu maşina. Câteva zile mai târziu, când dădeam să plec din Aripa Parthenocissus – sau Principală (acum, vai, Aripa Shade), l-am văzut aşteptând-o afară pe doamna Shade. Am stat lângă el o clipă, pe treptele porticului, în timp ce îmi puneam mănuşile deget cu deget, privind în altă parte, de parcă aşteptam să trec în revistă un regiment. „Ce muncă migăloasă“, a comentat poetul. S-a uitat la ceasul de la mână. Un fulg de zăpadă s-a aşezat pe acesta. „Cristal pe cristal“, a zis Shade. M-am oferit să îl duc acasă cu puternicul meu Kramler. „Soţiile, domnule Shade, sunt uituce.“ El şi-a înălţat capul lăţos ca să se uite la ceasul bibliotecii. Peste întinderea înnegurată a gazonului acoperit de nea au trecut doi flăcăi radioşi, în haine colorate de iarnă, râzând şi dându-se pe gheaţă. Shade a aruncat iarăşi o privire la ceasul de la mână şi, cu o ridicare din umeri, mi-a acceptat oferta.

L-am întrebat dacă nu-l deranja să mergem pe un drum ocolit, cu o oprire la Community Center, de unde voiam să cumpăr nişte prăjiturele învelite în ciocolată şi un pic de caviar. A zis că n-are nimic împotrivă. Din interiorul supermarketului, prin vitrină, l-am văzut pe bătrân repezindu-se într-un magazin de băuturi. Când m-am întors cu cumpărăturile, era înapoi în maşină, citind un tabloid despre care crezusem că nici un poet nu s-ar coborî să-l atingă. Un râgâit satisfăcut mi-a dat de înţeles că avea o sticluţă de coniac ascunsă pe lângă trupul gros înveşmântat. Când am cotit intrând pe aleea din faţa casei lui, am văzut-o pe Sybil care tocmai parca. Am coborât cu o vivacitate politicoasă. Ea a spus: „De vreme ce soţul meu nu crede în prezentarea oamenilor, haideţi să o facem singuri: sunteţi doctorul Kinbote, nu-i aşa? Iar eu sunt Sybil Shade“. Apoi i s-a adresat soţului ei, spunând că ar fi putut să o mai aştepte un minut în birou: îl claxonase şi strigase şi urcase până acolo etc. Am dat să plec, pentru că nu doream să asist la o scenă conjugală, dar ea m-a chemat înapoi: „Haideţi să beţi ceva cu noi“, a zis, „sau mai degrabă cu mine, fiindcă John n-are voie să pună gura pe alcool.“ I-am explicat că nu pot să stau mult, fiindcă planificasem un soi de mic seminar la mine acasă, urmat de nişte ping-pong, cu doi gemeni identici fermecători şi cu un alt băiat, un alt băiat.

De atunci, am început să mă văd tot mai mult cu vestitul meu vecin. Priveliştea de la una dintre ferestrele mele îmi oferea mereu o formă de divertisment calitatea întâi, mai ales atunci când aşteptam vreun oaspete întârziat. De la etajul al doilea al casei mele, fereastra sufrageriei familiei Shade era perfect vizibilă atâta vreme cât crengile copacilor dintre noi rămâneau încă golaşe, şi aproape în fiecare seară puteam vedea piciorul poetului, încălţat în papuc, legănându-se uşurel. Se putea deduce de aici că şedea într-un fotoliu, citind o carte, dar niciodată nu se zărea mai mult de un picior şi umbra acestuia mişcându-se în sus şi-n jos, în ritmul tainic al absorbirii mentale, în lumina concentrată a veiozei. Întotdeauna în acelaşi moment, papucul maro de marochin aluneca din piciorul cu ciorap de lână care continua să oscileze, însă încetinindu-şi uşor ritmul. Atunci ştiai că se apropia ora de culcare, cu toate terorile sale; că în câteva clipe degetul mare avea să împungă şi să sâcâie papucul, iar apoi să dispară cu acesta din câmpul auriu al vederii mele, traversat de îngusta bandă neagră a unei ramuri. Iar uneori o zăream trecând pe Sybil Shade, cu iuţeala şi legănarea din braţe ale cuiva care se năpusteşte afară în plină criză de nervi, şi întorcându-se puţin mai târziu cu un pas considerabil mai lent, de parcă între timp şi-ar fi iertat soţul pentru prietenia cu un vecin excentric; însă ghicitoarea comportamentului ei a fost rezolvată pe deplin într-o seară în care, formându-le numărul şi privindu-le fereastra în acelaşi timp, am făcut-o ca prin minune să execute mişcările repezi şi absolut nevinovate care mă nedumeriseră.

Dar vai, liniştea mea mentală avea să fie spulberată în curând. Veninul gros al invidiei a început să mă împroaşte de îndată ce periferia academică a priceput că John Shade preţuia compania mea mai presus de a tuturor celorlalţi oameni. Chicotitul dumneavoastră, draga mea doamnă C., nu a trecut neobservat de noi în timp ce-l ajutam pe bătrânul poet obosit să-şi găsească galoşii după acea jalnică reuniune pe care aţi găzduit-o. Într-o zi, s-a întâmplat să intru în catedra de Literatură Engleză în căutarea unei reviste cu fotografia Palatului Regal din Onhava, pe care voiam să i-o arăt prietenului meu, când l-am auzit accidental pe un tânăr asistent într-o jachetă de catifea verde, pe care-l voi numi cu indulgenţă Gerald Smarald, spunându-i nonşalant secretarei, drept răspuns la o întrebare a acesteia: „Bănuiesc că domnul Shade a plecat deja cu Marele Castor“. Sigur, sunt destul de înalt, iar barba mea castanie este bogată ca nuanţă şi textură; porecla stupidă mi se aplica, evident, mie, dar nu merita să-i dau atenţie şi, după ce am luat liniştit revista de pe o masă înţesată cu broşuri, m-am mulţumit ca, în drum spre ieşire, să-i desfac lui Gerald Smarald papionul, dintr-o zvâcnitură abilă a degetelor, în timp ce treceam pe lângă el. A mai fost apoi şi dimineaţa când doctorul Nattochdag, şeful departamentului din care făceam parte, m-a invitat cu o voce protocolară să iau loc, apoi a închis uşa, iar după ce s-a aşezat din nou, cu un aer sumbru, în scaunul său rotativ, mi-a solicitat „să fiu mai atent“. În ce sens, atent? Un băiat i se plânsese consilierului său. Se plânsese de ce, Doamne fereşte? Că eu criticasem un curs de literatură pe care îl frecventa („o panoramă ridicolă de opere ridicole, realizată de o ridicolă mediocritate“). Râzând cu o nespusă uşurare, l-am îmbrăţişat pe bunul meu Netocika, promiţându-i că n-o să mai fiu niciodată obraznic. Profit de acest prilej ca să-l salut. M-a tratat întotdeauna cu o asemenea curtoazie, încât uneori mă întrebam dacă nu cumva bănuieşte ceea ce bănuia Shade, şi ceea ce numai trei oameni (doi membri în consiliul de administraţie şi preşedintele colegiului) ştiau cu siguranţă.

Ah, au fost multe asemenea incidente. Într-un scheci interpretat de un grup de studenţi la teatru, am fost înfăţişat ca un misogin pedant, cu accent german, care cita întruna din Housman şi ronţăia morcovi cruzi; iar cu o săptămână înainte de moartea lui Shade, o anume doamnă feroce, la al cărei club de carte refuzasem să vorbesc despre „Hal Vala“ (după cum zicea ea, confundând palatul lui Odin cu titlul unei epopei finlandeze¹), mi-a spus în mijlocul unei băcănii: „Sunteţi o persoană deosebit de dezagreabilă. Nu pot pricepe cum de John şi Sybil vă suportă“ şi, exasperată de zâmbetul meu politicos, a adăugat: „Şi-n plus, sunteţi nebun“.

Dar haideţi să nu merg mai departe cu acest inventar de tâmpenii. Orice se gândea, orice se spunea despre mine era compensat pe deplin de prietenia lui John. Această prietenie era cu atât mai valoroasă cu cât tandreţea sa era intenţionat mascată, mai ales atunci când nu eram singuri, de acea ursuzenie care izvorăşte din ceea ce poate fi definit drept nobleţe sufletească. Întreaga lui fiinţă alcătuia o mască. Aspectul fizic al lui John Shade era atât de puţin în ton cu armoniile acumulate în fiinţa lui, încât erai tentat să îl respingi, ca pe o deghizare grosolană sau o modă trecătoare; căci, în timp ce canonul epocii romantice rafina virilitatea unui poet prin dezgolirea gâtului seducător, emacierea profilului şi reflectarea unui lac de munte în privirea ovală, barzii din zilele noastre, probabil datorită unei creşteri a speranţei de viaţă, arată ca gorilele sau vulturii. Faţa sublimului meu vecin avea ceva care ar fi putut plăcea ochiului, dacă ar fi fost exclusiv leonin sau exclusiv irochez; din nefericire, însă, prin combinarea acestor două tipuri de trăsături, te ducea cu gândul la un beţivan hogarthian corpolent, de sex incert. Corpul lui diform, claia cenuşie de păr des, unghiile galbene de la degetele durdulii, pungile de sub ochii lipsiţi de strălucire deveneau inteligibile numai dacă erau văzute ca rebuturi eliminate din sinele lui intrinsec de aceleaşi forţe ale perfecţiunii care îi purificau şi cizelau versurile. El era propria lui revocare.

Am o singură fotografie preferată cu el. În acest instantaneu color, făcut de un fost prieten de-al meu într-o splendidă zi de primăvară, Shade poate fi văzut sprijinindu-se într-un baston solid care îi aparţinuse odinioară mătuşii Maud (vezi versul 86). Eu port o haină de vânt albă cumpărată de la un magazin de articole sportive din zonă şi o pereche de pantaloni lila luaţi de la Cannes. Mâna mea stângă este pe jumătate ridicată – nu ca să îl bat pe Shade cu palma pe umăr, aşa cum pare să fie intenţia, ci pentru a-mi da jos ochelarii de soare, la care, însă, nu a mai ajuns în acea viaţă, viaţa fotografiei; iar cartea de la bibliotecă de sub braţul meu drept este un tratat despre anumite exerciţii zemblane de gimnastică cu care îmi propusesem să-i stârnesc interesul acelui tânăr chiriaş al meu care ne-a făcut poza. O săptămână mai târziu, acesta avea să-mi trădeze încrederea, profitând mârşav de absenţa mea motivată de o călătorie la Washington, eu descoperind la întoarcere că-şi făcuse de cap cu o târfă cu plete de foc din Exton, care-şi lăsase smocurile de păr şi duhorile în toate cele trei băi. Fireşte, ne-am despărţit pe loc şi, printr-o crăpătură dintre draperii, l-am văzut pe Bob cel obraznic stând pierdut pe marginea drumului, ca o imagine a dezolării, cu părul lui tuns soldăţeşte, cu valiza jerpelită şi cu schiurile pe care i le dădusem eu, aşteptând un coleg de facultate să vină cu maşina şi să-l ducă de acolo pentru totdeauna. Pot ierta totul, mai puţin trădarea.

John Shade şi cu mine nu am discutat niciodată despre vreuna dintre nenorocirile mele personale. Strânsa noastră prietenie se situa la acel nivel superior, exclusiv intelectual, unde te detaşezi de problemele emoţionale, nu le împărtăşeşti. Admiraţia pe care i-o purtam era pentru mine un soi de cură alpină. Încercam un intens sentiment de uimire reverenţioasă ori de câte ori îl priveam, mai cu seamă în prezenţa altor oameni, oameni inferiori. Această uimire era sporită de faptul că pricepeam că ei nu simţeau ce simţeam eu, că ei nu vedeau ce vedeam eu sau că îl luau pe Shade de bun, în loc să-şi impregneze fiecare nerv, ca să zic aşa, cu aura prezenţei lui. Iată-l, îmi ziceam, acela e capul lui, care adăposteşte un creier de un soi diferit decât jeleul colorat artificial conţinut de craniile din jurul lui. Se uită de pe terasă (a casei profesorului C. în acea seară de martie) la un lac din depărtare. Eu mă uit la el. Sunt martorul unui fenomen fiziologic unic: John Shade observând şi transformând lumea, integrând-o şi dezintegrând-o, recombinându-i elementele chiar în decursul procesului de stocare a lor, aşa încât să producă la o dată nespecificată un miracol organic, o fuziune de imagine şi muzică, un vers. Şi simţeam acelaşi fior de încântare ca atunci când, în primii ani ai copilăriei, am privit odată, peste tăblia mesei de ceai din castelul unchiului meu, un scamator care tocmai dăduse un spectacol fantastic, iar în momentul acela consuma liniştit o îngheţată de vanilie. Mă holbam la obrajii lui pudraţi, la floarea magică de la butoniera sa, unde trecuse printr-o succesiune de culori, iar atunci se stabilizase ca garoafă albă, şi mai ales la extraordinarele lui degete cu aspect fluid care ar fi putut, dacă aşa voia el, să facă lingura să se dizolve într-o rază de soare numai învârtind-o, sau să-şi transforme farfuria într-un porumbel aruncând-o în aer.

Poemul lui Shade este, într-adevăr, acea subită înflorire a magiei: prietenul meu cu păr cărunt, iubitul meu scamator bătrân a băgat un pachet de fişe în pălărie – a scuturat-o şi a scos un poem.

La acest poem trebuie să revenim acum. Prefaţa nu a fost, trag nădejde, prea cărpănoasă. Notele suplimentare, organizate într-un comentariu curgător, vor satisface cu siguranţă cel mai vorace cititor. Deşi aceste note, conform uzanţelor, sunt plasate după poem, cititorului i se recomandă să le consulte pe ele mai întâi, iar apoi să studieze poemul cu ajutorul lor, recitindu-le, desigur, pe măsură ce parcurge versurile, şi poate, după ce a terminat poemul, să le consulte pentru a treia oară, ca să aibă o imagine completă. Găsesc că e înţelept, în cazuri precum acesta, să se elimine inconvenientul frunzăritului înainte şi înapoi, fie prin tăierea şi capsarea laolaltă a paginilor cu textul respectiv, fie, şi mai simplu, prin achiziţionarea a două exemplare din aceeaşi operă, care pot fi apoi amplasate în poziţii alăturate pe o masă confortabilă, nu cum e chestia asta mică şi şubredă pe care tronează acum, precar, maşina mea de scris, în motelul ăsta prăpădit, cu caruselul ăla învârtindu-se înăuntrul şi în afara capului meu, la kilometri depărtare de New Wye. Permiteţi-mi să afirm că, fără notele mele, textul lui Shade este pur şi simplu lipsit de orice realitate umană, de vreme ce realitatea umană a unui poem ca al lui (prea capricios şi reticent pentru o operă autobiografică), prin omiterea a numeroase versuri substanţiale respinse de el cu nonşalanţă, trebuie să depindă în totalitate de realitatea autorului său şi de mediul lui înconjurător, de lucrurile de care se simte ataşat şi aşa mai departe, o realitate pe care numai notele mele o pot oferi. Probabil că dragul meu poet nu ar fi subscris la această afirmaţie, dar, la bine şi la rău, comentatorul este cel care are ultimul cuvânt.

Charles Kinbote

19 octombrie 1959, Cedarn, Utana

1. Valhalla, palatul zeului Odin din mitologia nordică, unde erau duşi vikingii după moartea eroică; Kalevala, epopee populară finlandeză.

Foc palid

Poem în patru cânturi

Cântul întâi

1    Umbră eram, de mătăsar ucis

De-azurul fals al unui geam închis;

Eu pata de puf sur eram – cel care

Trăiam, zburam în reflectata zare.

Iar dinăuntru, tot aşa, dublam –

Pe mine, lampa, mărul pe-un platan:

Trăgând perdeaua-n noapte, sticla neagră

Mobila toat-o suspenda în iarbă,

Şi ce-ncântare când un strat de nea

10    Peluza-mi îmbrăca şi se-nălţa

Aşa-ncât scaunul, patul meu să şadă

În lumea de cristal, pe-acea zăpadă!

Ninsoarea, iar: fiece fulg flotant,

Inform şi lent, opac şi ezitant,

De-un sumbru şi tern alb pe-un pal de zi,

Şi zade-abstracte în lumina gri.

Dual, gradat albastru, când uneşte

Noaptea pe privitor cu ce priveşte,

Şi-apoi, în zori, de gheaţă diamante

20    Mirându-se: Ce gheare pintenate

Trecură drumul alb, din stânga-n dreapta?

Citind în codul iernii, stânga-dreapta:

Un punct, săgeată-n urmă; şi-apoi iar:

Un punct, săgeată-n urmă… Un fazan!

Superbe gulerat, ieruncă pură,

Găsindu-ţi China-n biata-mi bătătură.

Unde era un ins, în Sherlock Holmes,

Cu urme invers, încălţat pe dos?

Mă bucura culoarea: chiar şi gri.

30    Din ochi făceam, privind, fotografii,

Literalmente. Oricând le permiteam

Sau, cu un tremur mut, le porunceam,

Orice ar fi pătruns în raza lor:

Vreo scenă, poate frunze de hicóri,

Zvelte stilete ale-unei stalactite –

Se imprimau sub pleoapele-mi lipite

Şi zăboveau un ceas sau două, atât,

Iar cât ţinea, nu trebuia decât

Să stau cu ochii-nchişi, să reproduc

40    Stilete, scenă, frunzele de nuc.

Nu pot pricepe, oare cum zăream

Veranda dinspre lac, când o porneam

Pe Lake Road către şcoală, căci acum

Mă uit şi nu mai pot să văd nicicum

Măcar acoperişul. Poate-o cută,

Vreun renghi al spaţiului, un fald strămută

Fragilul culoar: pe-un petic verde,

Între Goldsworth şi Wordsmith, casa veche.

Aveam un tânăr hícori preferat,

50    Cu frunze mari de jad întunecat

Şi-un trunchi închis, golaş. Îi arămea

Apusul scoarţa smeadă; peste ea,

Ca largi ghirlande, umbre de frunzet.

Robust e-acum, solid; i-a mers perfect.

Albi fluturi iau culoare de lavandă

Când trec prin umbra-i, unde lin se scaldă

Fantoma unui leagăn mic de fiică.

Casa în sine-i cam la fel. O-aripă

Am renovat. Veranda. Scaune-adastă,

60        Ornate, încadrând larga fereastră.

Imensa clamă de TV luceşte

În locul giruetei – poposeşte

Ades mierla naivă, delicată,

Ce zice emisiunea ascultată;

Trecând de la cip-cip la un precis

Tri-lee, tri-lee, apoi ţipând: hai-ici,

Hai-ici, hai-iiiici; rotindu-şi coada-n vânt,

Ori gingaş desfătându-se c-un blând

Hop-ţop în sus, brusc revenind (tri-lee!)

70        La loc pe stinghia ei – noul TV.

Eram copil când mi-au murit părinţii.

Ornitologi. Prea des, cu ochii minţii,

M-am străduit să-i văd – aşa încât

O mie de părinţi am azi. Atât

Că-n ale lor virtuţi se sting şi mor,

Afară de vreun spus întâmplător:

„Inimă slabă“, privitor la tată

Şi „cancer pancreatic“, despre mamă.

Un preterist: strângând cuiburi pustii.

80        Camera mea-i acum de musafiri.

Aici, ascuns de canadiana slugă,

Ciuleam urechea şi şopteam o rugă,

Să fie toţi mereu iubiţi de soartă,

Mătuşi şi unchi, sluga şi-Adèle – nepoată,

Ce-un Papă şi pe Domnul i-a văzut.

Mătuşa Maud, ciudata, m-a crescut,

Poetă, pictoriţă, cu tendinţe

Spre lucruri realiste strânse-n iţe

Cu lumi groteşti şi-imagini de sfârşit.

90        Trăi cât să mai prindă un scâncit.

Camera ei – intactă. În ea, tot felul,

Ca o natură moartă: prespapierul

De sticlă curbă, în el cu o lagună,

În cartea de poeme, un index (Lună,

Luncă, Luntraş), chitara-abandonată,

Craniul uman; din Steaua decupată:

Red Sox învinge Yanks cu 5 la 4

Pe Homer al lui Chapman, prins de cadru.

Mi-a murit tânăr Domnul. Înjositoare

100        Teolatria; baza-i, o eroare.

N-ai Domn, de liber eşti; dar liber, eu?

Cum de natură mă lipeam mereu,

Şi cât iubeam să-i simt acel lipici

– Miere şi peşte – în cerul gurii mici.

Cartea cu poze îmi era, mic fiind,

Pictatul pergament pe-al cuştii zid:

Inele-n jurul lunii, violete;

Un soare roş-oranj; Irişi pereche;

Şi rara iridulă – când, poveste,

110        Pe-un cer senin, deasupra unor creste,

Un norişor de-opal, de formă ovală,

Reflectă un curcubeu dup-o rafală

Montată într-o vale-ndepărtată –

Ce-artistic ne e fiinţa-ntemniţată!

Şi-apoi, zidul sonor: zid înnoptat

De-un trilion de greieri înălţat.

Impenetrabil! Când pe deal urcam,

În trilul lor frenetic rob m-opream.

E-aprins la doctor Sutton. Ursa, uite.

120        Demult, erau egale cinci minute

Cu patruzeci de uncii de nisip.

Stăruie-n stele. Uriaşe-arípi

– Trecutul şi-următorul infinit –

Se-închid deasupra ta, şi ai murit.

Plebeu-i mai ferice, îmi zic în gând:

Calea Lactee o vede numai când

Se uşurează. Şi pe-atunci mergeam,

Ca azi, pe propriu-mi risc: bătut de ram,

Oprit de ciot. Astmatic, şchiop şi gras,

130        N-am bătut mingi, cu bâta nu am tras.

Umbră eram, de mătăsar ucis

De falsa zare-a unui geam închis;

O minte-aveam, cinci simţuri (unul unic),

Altminteri, doar un avorton abulic.

În vise mă jucam cu alţi copii

Dar nu invidiam de fapt nimic

– Poate minunea vreunei lemniscate

Cu dulce dibăcie-n prund lăsate

De-o bicicletă.

                        Vag fir de tortură,

140        De moarte tras şi-eliberat ca-n glumă,

Dar nelipsit, mă străbătea. O dată,

La unşpe ani, întins pe burta toată,

Privind o jucărie cu cheiţă –

De tablă, o roabă de-un băiat împinsă –

Ferind un scaun, rătăcind sub pat,

Mi s-a produs un răsărit în cap.

O noapte neagră apoi. Obscur sublim.

Ca dispersat în spaţiu şi în timp

Eram: c-o talpă pe o creastă şi

150        O mână sub al unui ţărm nisip,

Un ochi în Spania, în Roma o ureche,

Creieru-n stele, sângele-n caverne.

Pulsaţii în Triasic; puncte-n ochi,

Verzi, în Pleistocenul Superior,

Fior în Epoca de Piatră, jos,

Şi zilele de mâine-n cot, în os.

O iarnă-ntreagă, în fiecare seară

Mă cufundam în pauza temporară.

Şi-apoi a stat. Treptat, s-a stins de tot.

160        M-am întremat. Am şi-nvăţat să-not.

Dar, ca un flăcăiaş forţat de-o fată

Cu limba pură setea să-i abată,

Am fost corupt, înspăimântat, tentat,

Şi, deşi doctor Colt m-a declarat

Scăpat – „dureri fireşti, aşa-i când creşte“ –,

Mirarea ţine, jena dăinuieşte.