Marta Petreu

Filosofia lui Caragiale

Ediţia a II-a, revăzută şi adăugită

POLIROM
2012

© 2012 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2656-4

ISBN PDF: 978-973-46-2657-1

ISBN print: 978-973-46-2558-1

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Seleznev Valery/Shutterstock.com; © Gavran333/Shutterstock.com (colaj)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARTA PETREU este scriitor şi profesor. S-a format în ambianţa intelectuală a mişcării literare Echinox, de la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj. Profesor de istoria filosofiei româneşti la Universitatea „Babeş-Bolyai” şi redactor-şef (din 1990) al revistei Apostrof, publicaţie mensuală editată de Uniunea Scriitorilor din România şi de Fundaţia Culturală Apostrof. Doctor în filosofie al Universităţii din Bucureşti, cu lucrarea Valenţele estetice ale anamorfozei logice (1992). A debutat editorial în 1981, cu volumul de poeme Aduceţi verbele. Alte volume de poezie: Dimineaţa tinerelor doamne (1983); Loc psihic (1991); Poeme neruşinate (1993); Cartea mîniei (1997); Apocalipsa după Marta (1999); Falanga (2001); Scara lui Iacob (2006). O culegere lirică, Poèmes sans vergogne, i-a apărut în 2005 în Franţa, la Editura „Le Temps qu’il Fait”. Ca eseist şi istoric al filosofiei româneşti, a publicat următoarele volume: Teze neterminate (1991); Jocurile manierismului logic (1995); Un trecut deocheat sau „Schimbarea la faţă a României” (1999; ediţia a II-a, 2004; carte apărută în SUA în 2005, cu titlul An Infamous Past: E.M. Cioran and the Rise of Fascism in Romania); Ionescu în ţara tatălui (2001; ediţia a II-a, 2002; carte apărută în Serbia în 2011, cu titlul Jonesko u očevoj zemlji); Filosofia lui Caragiale (2003); Filosofii paralele (2005); Despre bolile filosofilor. Cioran (2008; ediţia a II-a, 2010; volum apărut întîi în Serbia, cu titlul O bolestima filozofa. Cioran); Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian (Polirom, 2009; ediţia a II-a, 2010). A publicat, sub titlul Conversaţii cu… (2004 şi 2006), două volume de interviuri cu personalităţi ale vieţii intelectuale româneşti. A gîndit şi a alcătuit mai multe volume tematice de confesiuni (În lumea taţilor, 2004; Cele 10 porunci, 2007; Scriitorul şi trupul său, 2007). A prefaţat şi a îngrijit ediţii de carte de filosofie şi de literatură (Nae Ionescu, Bucur Ţincu, Arthur Dan, Constantin Rădulescu-Motru, Radu Stanca, D.D. Roşca, Alexandru Vona, Zaharia Boilă, Radu Petrescu ş.a.). Alte volume, în colaborare: Vlad Mugur, spectacolul morţii (2001), Sadovaia 302 bis (2006). Prezentă în numeroase antologii de poezie din ţară şi din străinătate. Prezentă cu studii de filosofie românească şi cu eseuri în numeroase volume colective. Premiul Uniunii Scriitorilor din România (1981, 1997), Premiul Filialei Cluj a Uniunii Scriitorilor (2003, 2005, 2006), Premiul pentru eseu al Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova (2003), Premiul revistei Poesis pentru poezie (1993, 2001), Premiul revistei Poesis pentru roman (2011), Premiul „George Bacovia” al revistei Contemporanul (1993), Premiul „Nichita Stănescu” (1997), Premiul „Henri Jacquier” (2001), Marele Premiu „Lucian Blaga” (2002), Premiul „Tudor Arghezi” (2008), Premiul Salonului de Carte Oradea (1993), Premiul Salonului Naţional de Carte Cluj (1997), Trofeul Societăţii „Eugen Ionescu” (Slatina, 2001), Premiul internaţional „Lillian Hellman/Dashiell Hammett Grant” pe 2001, acordat de Human Rights Watch. Face parte din gruparea literară Echinox; este membră a Uniunii Scriitorilor din România şi a Fundaţiei Culturale Apostrof. În 2011, Editura Polirom a iniţiat seria de autor „Marta Petreu”, în care au apărut pînă în prezent: Acasă, pe Cîmpia Armaghedonului (Premiul „Cartea anului 2011” acordat de România literară şi Fundaţia Anonimul), Apocalipsa după Marta, Cioran sau un trecut deocheat şi De la Junimea la Noica. Studii de cultură românească.

Cuprins

Cuvînt-înainte la a doua ediţie

Cuvînt-înainte la prima ediţie

Fişier de filosofi

O carte pentru domnul Caragiale

De la Cîmpina la Ploieşti sau o călătorie de documentare filosofică

Prima lecţie de filosofie

A doua lecţie de filosofie

Despre viceversa

A treia lecţie sau în sfîrşit despre literatură

Dicţionar de caragialisme

Caragialimul şi mecanismul său generator

Logica la căldură mare

Sofisme materiale

Mitică sau triumful artei logice

Mic probar de sofisme

La şcoala lui Caragiale

Filosofia lui Caragiale

Ce este filosofia şi ce înseamnă a filosofa

Cunoaştere şi adevăr

„Estele” sau infinitul mare

„Suntem” sau „infinitul mic”. Despre „şerbet”

Filosofia socio-politică

Neam sau popor şi stat

Societate şi stat

Teoria maioresciană a formelor fără fond

Societate şi stat (continuare)

Fizionomia României

1907. Modelul societal şi critica fizionomică a României

Soluţiile

Patria, „nobilă mamă severă”

„Românii verzi”

1907, din primăvară pînă-n toamnă sau occidentalizarea lui Caragiale

Estetica lui Caragiale

Estetica creaţiei şi a operei

Estetica receptării

Încheiere

Scrisorile unui „opioman” daco-român

Teze neterminate

Portret în oglinzi

Indice de nume

Dacă-l prinzi de Gusti, adu-l şi pe el, oriunde şi oricînd nu strică şi puţină filosofie.

Daca se poate, vă rugăm aduceţi-ne şi un filosof, fie chiar sociolog.

Caragiale, scrisori către Dragomir Hurmuzescu,
 septembrie 1910

Cuvînt-înainte la a doua ediţie

Prin 2001-2002, cînd în jurul cărţilor mele se crease o zarvă deloc prietenoasă, am fost sfătuită să mă ocup o vreme de altceva, să las să mai treacă un timp pînă mă mai ating, public, de generaţia ’27 şi de sacrosanctul ei mentor. „Publică şi tu altceva, să mai uite lumea…” „Înapoi la Caragiale!”, mi-am spus eu. Şi m-am întors la el – pe ale cărui texte lucrasem în anii 1980, în căutare de sofisme, apoi în anii 1990, în căutare de nietzscheanisme – ca la mai vechea mea dragoste logică.

Prima ediţie a acestei cărţi a apărut în 2003, la unul dintre cei mai importanţi editori pe care i-a avut România în ultimii cincizeci de ani, la doamna Georgeta Dimisianu, pe atunci directoarea Editurii Albatros. Cam la un an după apariţie, doamna Dimisianu m-a îndemnat s-o reeditez. N-a fost să fie atunci – este să fie acum.

21 ianuarie 2012, Cluj

Cuvînt-înainte la prima ediţie

Am fost şi sînt pe deplin conştientă de zîmbetele ironice pe care le poate stîrni o carte cu un asemenea titlu. Am scris-o, totuşi. L-am tratat pe Caragiale aşa cum un istoric al filosofiei antice tratează Epopeea lui Ghilgameş, opera lui Homer şi Hesiod ori fragmentele presocraticilor. Am extras, din întregul operei lui (deci din textele lui publice ori private, precum şi din scrisori), referinţele, formulările şi teoretizările de factură filosofică. Prin filosofie am înţeles nu o grandioasă construcţie sistematică, nu un doct discurs universitar, ci ceea ce se înţelegea prin ea la origine: o reflecţie generală, chiar dacă fulgurantă, asupra celor ce sînt, o căutare de sensuri, nu o posesiune de certitudini. În această accepţiune, orice om are, cum observa Jaspers în Introducere în filosofie, filosofia sa, momentele sale de graţie, clipele sale de acces – prin cîte o întrebare, o uimire, o observaţie – în universul miraculos al filosofării.

Am făcut această cercetare – pe care am început-o în 1985 şi pe care de atunci am abandonat-o şi am reluat-o de mai multe ori – pentru că mi s-a părut imposibil ca mintea cea mai luminată pe care a avut-o vreodată cultura română să fi rămas străină de filosofie. Altfel spus, am fost curioasă să aflu care au fost fundamentele ultime ale gîndirii lui Caragiale. Mai ales că opera lui este plină de indicii – mărunte, dar evidente şi repetate – că filosofia îl preocupa. Rezultatul: aceste eseuri şi studii, inegale şi imperfecte, „neterminate” şi nedesăvîrşite, căci desăvîrşită este numai moartea, dar care mi-au făcut multă plăcere. În punctul în care am ajuns, mărturisesc că mă simt răsplătită de ceea ce am găsit. Faţeta de teoretician sau de filosof a lui Caragiale mi se pare la fel de interesantă ca dramaturgia şi proza lui. Iar faptul că el a mînuit dezinvolt idei filosofice, proprii sau împrumutate, îi pune într-o lumină superlativă inteligenţa sa superlativă, „de supraom”. Faptul că el, cel mai mare dramaturg român şi cel mai mare prozator român clasic, n-a fost străin de filosofie, ci dimpotrivă, îmi întăreşte sentimentul, confortabil, al unităţii fundamentale a culturii şi, totodată, al unităţii spiritului omenesc.

Am beneficiat, la această carte, de biblioteca lui Ion Vartic, precum şi de sfaturile bune ale lui Matei Călinescu.

decembrie 2002, Cluj

Fişier de filosofi

Ce cunoştinţe de filosofie a avut Caragiale? Întrebarea poate părea nepotrivită pentru un scriitor care a făcut toată viaţa lui paradă de lipsa sa de instrucţie sistematică şi care, dramaturg şi prozator pur-sînge fiind, n-a avut şi o vădită înclinaţie pentru gîndirea şi construcţia teoretice. Problema relaţiei lui Caragiale cu filosofia – fără să fie nouă, căci şi-a pus-o şi Constantin Rădulescu-Motru1, care a considerat că jubilaţia vitalistă reprezintă filosofia de viaţă a lui Caragiale – este tentantă şi pentru că pare neverosimilă, şi pentru că există indicii că autorul Momentelor ştia mai mult decît lăsa să se vadă că ştie.

Numele de filosofi şi de şcoli filosofice, precum şi conceptele filosofice care trimit la o anumită filosofie nu sînt foarte numeroase în scrisul lui Caragiale. După lectura operei lui literare şi epistolare, am constatat că „fişierul de filosofi” al prozatorului este undeva între patruzeci şi cincizeci de nume; asta cu rezerva că nu mi-a scăpat nimic, lucru foarte posibil în condiţiile în care ediţiile Caragiale nu au încă indici de nume, iar despre studierea concordanţei universului lui literar nici nu poate fi vorba deocamdată. De asemenea, am constatat că frecvenţa cu care apar numele de filosofi nu este, nici ea, foarte mare: nici măcar autorii îndrăgiţi de Caragiale nu sînt pomeniţi de foarte multe ori.

Autorii cel mai des pomeniţi sînt Heine şi Machiavelli, dar frecvenţa acestor nume, cum vom vedea mai încolo, nu e neapărat relevantă pentru orizontul filosofic al autorului Momentelor. Heine, de exemplu, autorul insolitei Contribuţii la istoria religiei şi a filosofiei în Germania, a fost descoperit de Caragiale tîrziu, în 1907, în exilul său german. Numele lui apare în corespondenţa cu Paul Zarifopol, graţie căruia l-a şi citit, şi anume în scrisorile din perioada 24 decembrie 1907 – 4 martie 1908. Citit prea tîrziu ca să-i mai influenţeze în vreun fel gîndirea şi opera, Heine este socotit „foarte plăcut”, scriitorul mărturisind că „îl gust foarte mult”; atît de mult, încît, avînd de făcut o călătorie în patrie, nu-şi poate întrerupe lectura, aşa că ia volumul cu el, pe tren. Caragiale l-a citit pe Heine în franceză, întîi volumele împrumutate de la „Păvălucă”, apoi volumele comandate la librăria Thielmayer, în ediţia Calman Lévy. A citit din el, cu siguranţă, De l’Allemagne (triptic din care face parte şi Contribuţii la istoria religiei şi a filosofiei în Germania), De la France şi Allemands et Français2. Putem presupune că ceea ce l-a cucerit la autorul german a fost stilul sarcastic. Foarte semnificative sînt rezervele pe care le-a formulat la adresa lui: spirit conservator, căci nu degeaba fusese junimist şi nu în zadar era român, deci dintr-o cultură în care, aşa cum au observat Dobrogeanu-Gherea, Ibrăileanu, Zeletin ori Lovinescu, curentele reacţionare prevalează în mentalul colectiv, Caragiale are rezerve la liberalismul lui Heine. De asemenea, ca spirit clasic, Caragiale este refractar la romantism, deci şi la Şcoala romantică a scriitorului şi gînditorului german; comentariul său este elocvent în aceste direcţii:

Heine e foarte plăcut; dar nu ţi se pare cam prea… şcoală romantică liberală (o idee ma’e!). Ori noi suntem prea lepădaţi de ideile generoase libegtate, egalitate şi fgategnitate! Însă oricum, îl gust foarte mult. Cu tot liberalismul lui, spiritul îi rămîne şi este pe partea asta în adevăr preţios3.

În mod surprinzător, Caragiale ironizează „ideile generoase” (liberale, este drept, curent politic pe care l-a zeflemisit constant) exact la sfîrşitul anului 1907, adică după ce el însuşi, zguduit de răscoala ţăranilor, publicase studiul său de „istoric”, cum îi plăcea să-l considere4, 1907, din primăvară pînă-n toamnă, în care propunea împroprietărirea ţăranilor şi votul universal. În al doilea rînd, putem observa că ne aflăm în faţa uneia din rarele probe privind lecturile teoretice ale lui Caragiale: în afara acestei dovezi epistolare directe că a citit patru volume din opera lui Heine, mai există dovada oferită de Rădulescu-Motru că prozatorul i-a citit, i-a corectat şi apoi alcătuit volumul monografic despre viaţa şi opera lui Nietzsche. În rest, n-avem decît indicii că prozatorul citea articole teoretice din reviste ori că se documenta în Larousse, „excelentul meu dicţionar enciclopedic”, nu o dată invocat în prozele sale.

Un autor iubit de Caragiale este „prea-înţeleptul Machiavelli”5, ale cărui „poveţe asupra artei de a guverna popoarele” îi par „nemuritoare” (Notiţe critice. La Monza, 1900). Caragiale a admirat filosofia politică a „genialului secretar” pentru realismul ei. Prin teoria lipsei de scrupule în politică, autorul Principelui i se potrivea de altfel „cinicului” Caragiale6, acesta observînd, pe bună dreptate, că „ideile şi principiile lui Machiavelli”, denunţate „de unii ca infame”, sînt urmate „cu scumpătate” de oameni politici de toate taliile şi din toate timpurile. „Lapidarele poveţe ale ilustrului florentin” (Notiţe risipite, 1896) îl impresionau pe Caragiale – scriitor aflat permanent în căutarea unei forme de expresie economicoase – nu numai prin conţinut, ci şi prin stilul concis, el socotind Principele „o lucrare mai presus de orice critică”. Iar literatura acestuia a fost o sursă tîrzie de inspiraţie pentru nuvelistica sa (cazul Kir Ianulea).

Admiraţia lui Caragiale pentru „ilustrul secretar florentin” a fost înregistrată de contemporanii scriitorului. Horia Petra-Petrescu, în teza sa de doctorat despre viaţa şi opera lui Caragiale, socoteşte chiar că Machiavelli „a influenţat vădit părerile lui Caragiale”7. În memoriile sale tîrzii, Rădulescu-Motru notează la rîndul lui că scriitorul a fost un mare admirator al lui Niccolò Machiavelli şi că şi-a însuşit viziunea acestuia despre guvernare; căci, spune Motru, Caragiale, care nu avea nici o încredere în programele politice, în schimb „credea că omul este totul. Omul dotat cu curajul (virtu) de a guverna şi stăpîni, aşa cum îl descrie Niccolò Machiavelli în Il Principe, despre care Caragiale vorbea totdeauna cu multă admiraţie”8. Caragiale s-ar fi considerat pe sine însuşi asemenea principelui lui Machiavelli, ceea ce ar explica, după Motru, şi dorinţa scriitorului de a intra în politică: „În aceeaşi categorie cu acest om de guvern se punea bineînţeles el însuşi, căci în această privinţă Caragiale nu făcea excepţie de la psihologia obişnuită a intelectualului român. Ca om de talent, ridicat deasupra prostimei, el se credea îndreptăţit să ceară un loc de conducere în stat şi cum această cerere nu i-a fost satisfăcută de Partidul Conservator, de sub şefia lui P.P. Carp, el trece în partidul lui Take Ionescu”9.

Un filosof îndrăgit de Caragiale, probabil pentru verva lui caustică şi pentru stilul rebel, a fost „marele şi nemuritorul Voltaire” (Literatura şi artele române în a doua jumătate a secolului XIX, 1896), adevărat model pentru ceea ce înseamnă spirit. În acest sens, în studiul critic Cîteva păreri (1896), Caragiale, purtat de o pornire antiluministă sau poate numai realistă, îi avertizează pe utopiştii care mizează pe educaţie şi pe egalizarea condiţiilor de viaţă că „niciodată nu se vor egaliza puterile şi virtuţile particulare ale indivizilor” şi că deci niciodată nu va veni „o vreme cînd, în toată lumea, fiecare să aibă tot atîta spirit ca domnul Voltaire”. „Patriarhul de la Ferney” este evocat şi în Duminica Tomii (1909), într-o cronică de Paşti cu temă dată, „cum adică ştiinţa distruge credinţa şi nu o poate înlocui”; aici, filosoful francez este simbolul ireligiozităţii şi e plasat ca pereche contrară Sfîntului Augustin şi paradoxului său (de fapt, al lui Tertulian), „Cred tocmai că e absurd”.

Tot pe lista „autorilor de predilecţiune” (Cronică literară, 1874) ai lui Caragiale figurează „Aristotele”, a cărui filosofie primă – a materiei şi formei – a influenţat, direct şi mediat, cum vom vedea ceva mai încolo, concepţia sa estetică. Ca într-o fişă de dicţionar, în opera lui Caragiale, Aristotel apare de mînă cu Platon:

Celebrul discipol al nemuritorului Platone, Aristotele – genialul filosof, născut la Stagyra, astăzi Stavros…,

enunţă Caragiale în O conferenţă despre frumos pe care le-a ţinut-o „Muzelor Daco-Romane”. Şi pare într-adevăr plauzibil că prozatorul, înainte de a-şi încălţa frumoasele ghete de lac şi de-a se prezenta în faţa „damelor” de la „S.P.M.D.R.”, a consultat, cum a fost deja sugerat10, indispensabilul său dicţionar Larousse. Cînd însă s-a invitat la Lipsca, la Zarifopol, mărturisindu-se „tare ahotnic de a face cu d-ta o bună promenadă aristotelică… nu în grădinile lui Akademos, ci într-un călduţ gemütlich colţişor din Sachsenhof”11, scriitorul n-a mai deschis nici un dicţionar; căci de acolo ar fi putut afla că promenadele aristotelice se făceau în grădinile templului lui Apolo Lykeios, „grădinile lui Akademos” fiind ocupate de şcoala concurentă, platoniciană.

În opera caragialiană, Aristotel a fost evocat mai ales prin anecdote, care se potriveau spiritului epic şi şugubăţ al prozatorului. De pildă, conferenţiarul le-a servit doamnelor de la Societatea Protectoare a Muzelor Daco-Romane, ca exemplu didactic, istorioara în care Aristotel, întrebat ce e frumuseţea, i-ar fi răspuns tînărului „zevzec”:

Amice, asta e o-ntrebare pe care numai un orb trebuie s-o facă.

Originalul istorioarei se află, cum s-a mai arătat, în Diogenes Laertios12. Iar I.D. Gherea relatează că prozatorul obişnuia să servească prietenilor săi şi o altă istorioară aristotelică plină de tîlc, pe tema cît de greu e să faci „începutul şi sfîrşitul” unei opere de artă, deşi „şi mijlocul e foarte greu!!…”13.

Numele Stagiritului îl atrage, magnetic, pe cel al magistrului său, „divinul Platone”, care a definit „frumosul” drept „marele, bunul şi adevărul în mişcare” (Literatura şi artele române…). „Platone”, la rîndul său, atrage o referinţă la magistrul său, „sublimul băutor de cucută”; despre acesta Caragiale nu povesteşte, din enormul bagaj de posibile istorioare cu tîlc, nici o anecdotă; abţinerea sa ne indică faptul că prozatorul n-a citit nici „cartea bîrfelor” a lui Diogenes Laertios, nici dialogurile lui Platon, nici amintirile lui Xenofon. Spiritul socratic al lui Caragiale – care îl făcea să stea la taifas cu tîrgoveţii ori care îl inspira să rezolve subtile probleme estetice prin reducerea lor, analogică, la chestiuni meşteşugăreşti – i-a venit acestuia nu din studierea surselor antice, ci, cred, din inteligenţa lui fără egal şi din priza lui la realitate.

*

Autorii de pînă acum fac parte din registrul referinţelor caragialiene „prietenoase”. Caragiale a avut însă şi „antipatii” filosofice, pe locul întîi aflîndu-se filosoful care, de la Gheorghe Lazăr la Rădulescu-Motru şi la tînărul P.P. Negulescu, a preocupat şi a complexat, în secolele al XIX-lea şi al XX-lea, în gradul cel mai înalt gîndirea filosofică românească; este vorba despre Kant. Caragiale cuprinde, într-o jumătate de frază lapidară, şi biografia, şi filosofia gînditorului din Königsberg:

Dintr-o mahala a Koenigsbergului, fără să fi ieşit din ea, nemuritorul Kant a scris, ce e drept, faimoasa Critică a Raţiunii Pure, căci creerul său propriu era obiectul cercetării sale… („[Instrucţia poporului]”, 1885).

Numele filosofului din Königsberg intră în opera lui Caragiale şi prin gura „pedagogului absolut” Mariu Chicoş Rostogan, şi anume în prelegerea sa „populară” Despre cometă (1899). Conceptele kantiene şi lecţia kantiană pe seama pulpei de viţel erau însă prezente în opera caragialiană încă din 1897, din reportajul De la d. C.D.-Gherea. În prelegerea sa despre „comeată”, „eminintele pedagog” invocă, drept sursă de autoritate, o revistă de specialitate („Univerzal-transţendental-cosmologhişe-astronomişe-meteorologhişe-Flighende Bleter”) pe care, „ca s-o poată cineva pricepe, musai să aibă ştiinţă ghespre răţiunea pură, musai să ştie jugheca ca Kant”. Introdus prin dublă cacofonie, numele filosofului provoacă, instantaneu, rîsul. Să mai notăm că pedagogul are această supremă ştiinţă, aşa că le explică „vitelor şi grobianilor”, după sistema kantiană, că „Materia în jenăre e doar ceva, mă rog, carele nu esistă” (ceea ce reprezintă un frumos caz de contradicţie în termeni), ea fiind „numa o însuşire a lucrului în sine”. Lucrul în sine, despre care Kant a afirmat în mod categoric că nu poate fi cunoscut, e definit de „distinsul nostru pedagog” fără nici o dificultate: el „iaste o enerjie, carea nu se ştie şi pe carea semper ignorabimus!…”. Definirea lucrului în sine ca energie se datorează fie unei difuze influenţe schopenhaueriene, fie, mai plauzibil, influenţei energetismului, curent la modă la sfîrşitul secolului al XIX-lea. Finalul definiţiei („carea nu se ştie…”) readuce demonstraţia la agnosticismul kantian, pigmentat cu formula latină a fiziologului german Emil Du Bois-Reymond. Înalta lecţiune kantiană a pedagogului „îmblat la Univerzitache” nu este, de fapt, „ghe nasul” elevilor săi – aceştia sînt „nişte mucoşi” –, pentru ei ajunge „jeniul” lui Neftone.

După mărturia lui Slavici, Caragiale a învăţat filosofia „marelui moftangiu” de la Eminescu14. Pe aceeaşi linie anecdotică, A. Toma povesteşte că la revelionul de la Gherea, din 1896, Caragiale distra asistenţa povestind cum le-a dezlegat el junimiştilor problema kantiană:

Le spuneam şi eu, lui Conta şi Pogor şi Maiorescu: problema asta a lui Kant, – atît de aridă, a ajuns un fel de cantaridă a Junimii. Hai… să vă condensez eu chestia. Ce mai vorbă lungă? – toată problema kantiană stă într-asta: este realitatea un Ce sau Cum? Scurt, asta aveţi de hotărît15.

Relatarea lui A. Toma este din 1951, deci de la o distanţă considerabilă faţă de eveniment, şi sună de-a dreptul fantastic, deoarece un Caragiale care i-ar fi dat lecţii kantiene lui Maiorescu mi se pare de neimaginat. Un Caragiale care s-ar lăuda că i-a dat lecţii kantiene lui Maiorescu este, de asemenea, destul de greu de imaginat. Un alt detaliu – şi anume alăturarea numelor lui Conta, Pogor şi Maiorescu, cărora Caragiale le-ar fi dat, fără sfială, soluţia la problema kantiană – sugerează că istorioara a fost bine adusă din condei de A. Toma; din motive diverse, inclusiv politice, relaţiile dintre Conta şi Maiorescu au fost mereu reci, ei evitîndu-se reciproc. După cum povesteşte G. Panu, Conta a început să frecventeze Junimea abia prin 1874-1875, după ce Maiorescu s-a mutat definitiv la Bucureşti16. Caragiale, la rîndul lui, a început să frecventeze Junimea în primăvara anului 1878. În momentul cînd Caragiale a ajuns la Junimea, relaţiile dintre Maiorescu şi Conta erau mai reci ca oricînd, ei fiind dezbinaţi pe problema revizuirii articolului 7 din Constituţie, privitor la încetăţenirea evreilor17. Este deci destul de puţin probabil ca dramaturgul să-i fi întîlnit pe Conta şi Maiorescu, plus Pogor, împreună, şi la fel de puţin probabil să fi inventat, la revelionul din 1896, o asemenea neplauzibilă întîlnire. Singurul lucru plauzibil din relatarea lui A. Toma ar putea fi că dramaturgul l-a ironizat pe Kant, veşnicul său cal de bătaie. Să zicem că în noaptea dintre anii 1896 şi 1897 prozatorul s-a exersat, ca oaspete al lui Dobrogeanu-Gherea în gara din Ploieşti, pentru viitoarea sa lecţie kantiană, a pulpei de viţel ca lucru în sine.

Cunoscînd gustul pentru concret al lui Caragiale, ne putem imagina motivele distanţei sale faţă de Kant. În acelaşi timp, nu-i mai puţin adevărat că în „mic[ul] bagaj portativ de noţiuni filosofice”18 al lui Caragiale au intrat, în mod firesc, şi concepte kantiene: raţiunea pură, lucrul în sine, transcendental şi a priori. De pildă, „a priori” e „mîngîierea” pe care şi-o face orice autor că nu i-ar păsa de critici, dar Zarifopol e sfătuit să nu-l creadă pe „meşteşugarul” care se consolează astfel19. Termenul „transcendental” are cea mai mare frecvenţă: publicaţia lunară numită de Mariu Chicoş Rostogan e „transţendentală”, în filosofie pot fi clădite „cele mai transcendentale… tractate” (Cîteva păreri), speculaţiunile la care s-a dedat el la Lipsca, la berăria şi hotelul său favorit, au fost „transcendentale”, drept care îi scrie lui Zarifopol, în chiar luna morţii sale, că doreşte ca, după „trecerea mea la cele vecinice”, pe clădire să fie pusă o „tăbliţă comemorativă”, cu textul:

Aici îi plăcea iubitului Herr Direktor să se dedea la speculaţiuni transcendentale20.

Termenii kantieni din opera lui Caragiale puteau proveni, desigur, şi de la o sursă intermediară: de la Schopenhauer, larg difuzat de junimişti în cultura română în ultima treime a secolului al XIX-lea şi asupra căruia Caragiale a avut cunoştinţe întinse.

Filosoful voinţei de a fi şi al pesimismului a intrat cu numele în opera lui Caragiale în 1889, în O făclie de Paşte, nuvelă în care un student medicinist aruncă în discuţie nume mari: Darwin, Haeckel, Lombroso, Schopenhauer; Lombroso, ca autoritate în descrierea fizico-psihică a criminalului, căci în 1875 îşi publicase, cu succes european, Omul criminal; Schopenhauer, pentru „nuanţa lirică a discursului”, ce „şade bine” chiar şi „unui medicinist”. O altă referinţă la filosofia din Lumea ca voinţă şi reprezentare o găsim în O vizită la castelul „Iulia Hasdeu” (1897), unde amfitrionul l-a caracterizat pe Eminescu drept îndatorat „şcolii pesimisto-schopenhaueriste”; de aceea, opera eminesciană ar fi „budhismul antic, fiert încă o dată în cratiţa nemţească, şi de acolo făcut ciorbă a treia oară într-o oală românească, drept hrană proaspătă pentru întărirea nouelor generaţiuni”. Ar fi frumos să putem şti cît din reţeta bucătărească i se datorează lui Hasdeu şi cît lui Caragiale!

Un mare cunoscător de Schopenhauer, atît de mare, încît îşi permitea să-i dea lecţii despre acesta lui Dimitrie Gusti, „doctor în filosofie şi drept” la Berlin, a fost – surpriză – Delavrancea. În scurta vizită pe care i-a făcut-o lui Caragiale la Berlin în 1905, Delavrancea i-a aplicat lui Dimitrie Gusti, de faţă cu martori, „o violentă lecţiune de filosofie à l’emporte-pièce – anume despre Schopenhauer”; după cum o rezumă Caragiale, lecţiunea ar fi avut următorul conţinut:

— Apoi, să-mi daţi voie! să mă iertaţi!… pardon!… nu-l înţelegeţi deloc pe Schopînhauer!… dar absolut deloc!21

Caragiale însuşi era bine iniţiat în filosofia voinţei de a trăi, articolele sale teoretice cuprinzînd destule dovezi că a absorbit şi a folosit multe dintre ideile schopenhaueriene.

După Kant, mai este luat peste picior – şi tot prin intermediul lui Mariu Chicoş Rostogan – „Peştaloţiu” şi „metoada lui” (Un pedagog de şcoală nouă); în Emulaţiune, el devine „cel mai emininke pedagog”, iar în scrisorile berlineze către Zarifopol, Caragiale însuşi se joacă de-a Rostoganul şi mărturiseşte că citeşte operele lui „Budapeştaloţiu”, în căutarea, deloc nevinovată, a unui „rînd-două vrednice de subliniat”22. Tot Mariu Chicoş Rostogan, ca ardelean instruit şi sincronizat cu noutăţile ştiinţei germane, îl aduce în proza lui Caragiale pe… Tubinghen:

memoria e, cum zice Tubinghen, pur animală,

aflăm din schiţa Un pedagog de şcoală nouă. Sub această deformare se ascunde, cred, un psiholog din şcoala germană, G. Tiberghien, pomenit în Psihologia empirică a lui I. Popescu şi în recenzia la carte făcută de Maiorescu23.

Galilei intră în scrisul lui Caragiale printr-o căutată cacofonie („gagafonie” ar fi poate un cuvînt mai potrivit): „…un gagà ca Galilei”, iar poetul şi eseistul Maurice Maeterlinck devine „Pontifex Maximus Mauritius Maeterlinckus”, reprezentant al şcolii, ba chiar al „bisericii” „simbolisto-mistico-enigmatico-chintesentistă”.

Newton, invocat corect în Varietăţi literare (1885) pentru că „a smuls taina dintr-o rază a diamantului”, e consultat în 1899, cu ocazia „cometei Falb”, ca autoritate în mecanică cerească. Consultarea e făcută prin dicţionarul Larousse, aşa că scriitorul află opiniile lui Seneca, Kepler, Newton etc. despre impresionantul fenomen ceresc şi se pune la punct cu ultimele informaţii ştiinţifice despre acest eveniment. De la Caragiale însuşi, care publică, în 5 noiembrie 1899, un text serios şi informativ despre Cometa Falb, informaţiile trec cu repeziciune la Mariu Chicoş Rostogan, care face o „prelegere populară” – Despre cometă –, publicată în 12 noiembrie 1899. Distinsul pedagog le explică elevilor săi, de la Newton citire, că materia cometei e inconsistentă ca „o beşică de săpun”, iar apoi – sărind dialectic în Kant – faptul că „materia în jenăre e doar ceva… carele nu esistă”; după care, luînd seama că „rîtanii inconştii” n-au „studuit” ca el la universităţi germane, se reîntoarce la:

vorba măiastră a marelui jeniu Neftone,

învăţîndu-i pe „prostovani” ceva delicat ca o poveste de iarnă pentru prichindei: şi anume, că materia – care nu există – a cometei, dacă este condensată, încape „într-un… fingherhut… pălăria ghejetului… ghejătar… vulgo năpărstoc”.

„Clarisimul vir Rostogan” este, cu siguranţă, unul dintre cele mai culte şi mai informate ştiinţific personaje caragialiene, lecţiile sale trimiţînd la „Peştaloţiu”, „Tubinghen”, Pitagora, „Eratoskenes”, Kant, „Neftone”, Schiller. Indirect, lecţiile lui se referă, prin locuţiunile citate, la şcoala cinică („Naturalia non sunt turpia!…”), la Ovidiu („Finit coronat opus”), cum s-a arătat, la Horaţiu („Favete linguis”), la Leibniz („Natura non facit saltus”) şi, din nou cum s-a arătat, la Du Bois-Reymond („semper ignorabimus”); şi cine ştie cîte alte savante referinţe sînt încifrate în vorbirea pateticului, minunat-caraghiosului pedagog.

*

M-am întrebat de ce foloseşte Caragiale aşa de puţine nume de filosofi (căci bagajul său conceptual este incomparabil mai sărac nu numai decît al lui Maiorescu, filosof de profesie, ci şi decît al lui Panu sau Negruzzi) şi, în acelaşi timp, în ce scop îi numeşte el pe cei pe care totuşi îi numeşte. Cred că are aşa de puţine nume – peste patruzeci – pentru că, autor lapidar, a folosit numele filosofilor nu pentru a-şi împodobi opera, ci pentru a caracteriza personajele sau situaţiile conform unei intenţionalităţi foarte precise. Cesare Lombroso, de pildă, e numai bine potrivit într-o nuvelă saturată de gîndul crimei; ploaia de referinţe culte i se potriveşte de minune „severului” Rostogan, iar „Ciceron” e cît se poate de „asortat” cu biroul unui avocat, chiar dacă marele orator este redus la un presse-papiers de bronz cu care un preot amator de ţîri afumaţi îşi „bate bine”, pe colţul biroului, ţîrul extras din sutană (Art. 214).

Cu toată parcimonia lor, referinţele filosofice ale lui Caragiale acoperă totuşi întreaga istorie a filosofiei. Din Antichitate, dintr-o listă de peste zece nume, pe lîngă cele deja discutate, l-a pomenit pe Pitagora, dar ca matematician (Cronică?…, 1875) şi s-a mai referit, printr-o povestioară, la Diogene Cinicul (Sfîrşit meritat, 1897); apoi, s-a referit la Horaţiu, pe care îl aşază în lista autorilor eterni (Din foloasele tiparului, 1885), alături de Moise, „Omer”, Aristotel şi Evanghelişti. Numele lui Demostene îi vine firesc sub condei ca ilustrare a artei „cu tendenţă”, căci „nu s-ar putea orator politic fără tendenţă” (Cîteva păreri). Iar numele lui Epicur intră într-o… reclamă în versuri pentru băcănia lui Matheescu:

Filosofu-antic, vestitul

Epicur om rafinat.

În sfîrşit, scriitorul pomeneşte şi stoicismul, „nepăsător ca un bătrîn stoic” fiind, după părerea sa, Eminescu (În Nirvana, 1889). Evul Mediu creştin este reprezentat doar de „ilustrul fiu al Sfintei Monica” (Duminica Tomii, 1909), iar Renaşterea – de Machiavelli şi Galilei.

Cele mai multe nume, peste treizeci, sînt din modernitate şi apoi din contemporaneitatea lui Caragiale. „Scris-au Locke şi Bernardin de St. Pierre un idil mai liniştit şi mai frumos?” (Un stat în miniatură, 1878), întreabă Caragiale la sfîrşitul unui articol despre statul San Marino; alăturarea filosofului englez şi a autorului celebrului roman idilic Paul şi Virginia, neobişnuită – Bernardin de Saint-Pierre este alăturat de obicei lui Rousseau –, este justificabilă prin faptul că John Locke a vorbit despre o „stare naturală” a omenirii, de libertate, anterioară contractului social. Secolul al XVIII-lea, al enciclopediştilor care „ştiu de toate cîte nimic, aşa sunt adevăraţii enciclopedişti” (Lache şi Mache), este evocat de Caragiale prin „Confesiunile lui Rousseau” (Varietăţi literare, 1889) ori prin recursul la „nemuritorul Buffon” şi la vorba lui celebră, uneori parafrazată: „Stihul este omul”24. Apoi, apar trei filosofi germani: Wolff, Baumgarten şi Lessing. Primii doi sînt pomeniţi de pedantul Profesor (Pompiliu Eliade!) din Începem: Baumgarten deoarece a inventat cuvîntul „estetică”, Wolff deoarece l-a influenţat pe Baumgarten. Premiera piesetei (la 12 septembrie 1909) şi simultana ei publicare în Noua Revistă Română a lui Rădulescu-Motru l-au stîrnit pe un admirator al lui Caragiale, şi anume pe Emil D. Fagure, să-i trimită dramaturgului citate din Lessing, socotite numai bune pentru a fi introduse în Începem. Caragiale, care transcrisese opiniile lui Hasdeu despre Lessing cu ocazia vizitei sale la castel, se arată, nu ştim dacă din convingere sau din politeţe, de acord cu Emil D. Fagure cum că un anumit citat din Dramaturgia de la Hamburg i s-ar fi potrivit în instantaneu25; poate că, dacă proiectul său de-a publica pieseta „într-o broşurică de lux”26 ar fi reuşit, ar fi adăugat şi citatul din Lessing, ne-obligatoriu în Începem, dar în general potrivit esteticii caragialiene din Cîteva păreri; iată citatul: să nu aştepţi „de la nici un gen mai multă plăcere şi farmec decît poate acesta da în felul său”.

Referirile la filosofia/gîndirea teoretică de secol XIX şi început de secol XX, deci contemporană lui Caragiale, sînt cele mai numeroase, în jur de douăzeci, şi, în acelaşi timp, cele mai sumare. Cu excepţia lui Schopenhauer, autorii au parte de un tratament mai ales informativ. Auguste Comte este menţionat într-un articol despre liberalism şi sistemul reprezentativităţii (Chestiuni politico-sociologice, 1896). Apoi, Felicité de Lamennais, Jules Michelet şi Edgar Quinet, prin nuanţele liberale şi socialiste ale ideilor lor, intră în text numai fiindcă „torentul confuz” al teoriilor lor l-a „îmbătat” pe C.A. Rosetti. Neoromanticul Eduard von Hartmann este menţionat numai pentru a caracteriza metamorfoza rapidă a unui licean corigent într-o autoritate teatrală care dă tuturor lecţii despre:

Acţiune… caractere… pasiuni… tehnică… ideal… tendinţă… artă pentru artă… Shakespeare… Molière… mediu social… unitate… logică… Hartmann… Ibsen etc., etc. … şi m-a nimicit şi pe mine pe lîngă piesă (Autoritate, 1896).

Hippolyte Taine, pomenit într-o evocare despre Eminescu (Două note) din 1892, intră în joc doar ca referinţă contemporană opusă Antichităţii: oricine poate scrie orice despre artă, „numească-se el Taine, sau fie ilustrul ciubotar al lui Apelles”. În anii berlinezi, prenumele esteticianului (Henri? Aulard? Anlard?, cum l-au botezat pe dibuite) este tema unui schimb epistolar triunghiular între Caragiale, Zarifopol şi dr. A. Steuerman-Rodion27. Lui Fr. Paulhan, psiholog de notorietate, îi este citit, în 1885, un articol despre prostie din La Revue politique et littéraire. Thomas Carlyle, comentat într-o seară cu Zarifopol, este urmărit şi în evoluţia lui în cultura română, Caragiale citind o recenzie a lui Vlahuţă despre traducerea Eroilor făcută de către Constantin Antoniade28. Marx, Engels, Lassalle, despre care Caragiale primise cu siguranţă destule lecţii de la Dobrogeanu-Gherea, sînt pomeniţi în toiul răscoalei din 1907, deoarece scriitorul primeşte ştirea că portretele lor au fost afişate la o adunare publică din ţară29. În sfîrşit, Karl Kautsky este citit într-un număr din Viaţa românească din 1910, iar volumul lui, Bazele social-democraţiei, apărut în 1911 cu postfaţa lui Gherea, a fost citit/răsfoit de Caragiale la apariţie30.

Din amintirile celor care l-au cunoscut, ştim că prozatorul avea cunoştinţă şi de alţi filosofi: Nietzsche, pe care i l-a „predat” Rădulescu-Motru; Wundt, „filosoful cu şorţ”31, despre care i-au vorbit Gusti, poate şi Rădulescu-Motru, căci le fusese amîndurora profesor. Paul Bujor susţine că prozatorul „făcea apologia filosofiei lui Spinoza, pentru care avea mare admiraţie”32, iar B. Brănişteanu confirmă informaţia33.

*

Am sugerat deja de unde avea Caragiale o parte din informaţiile sale filosofice: pe multe le avea din Larousse:

Luky […], adu-mi pe Larousse34,

îi cerea Caragiale fiului său în toiul unei controverse cu Gusti. Alte informaţii le avea din presa românească şi, cum am văzut mai sus, din cea franceză. Caragiale citea presa din ţară cu pasiune, neocolind articolele filosofice; sigur că, după o veche meteahnă de-a sa – pe care, cum ne povesteşte Iacob Negruzzi, o aveau toţi junimiştii, şi anume de a culege din presă, „pentru petrecerea noastră, extracte” care, „din cauza stupidităţii lor”, nu trebuiau date uitării35 –, Caragiale căuta în presă „acadelele literare”, textele care, prin prostie, stîngăcie, improprietăţi logice şi de limbă etc., îl puteau amuza; dar asta nu înseamnă în nici un caz că ar fi ocolit textele critice, nu puţine dintre ele cu informaţii filosofice.

Din corespondenţa sa, ne putem da seama că citea de preferinţă textele de istorie, filosofie socială şi estetică. Dacă articolele şi cărţile erau scrise de cunoştinţe sau prieteni ori dacă erau despre cunoştinţe şi prieteni, cu atît mai bine. Dacă aveau şi niscaiva răutăţi, era perfect. De pildă, în Germania fiind, cere „Criticile lui Costică”, insistînd pentru „volumul cu «Pesimistul de la Soleni»”36. Dacă, pe urmele lui Caragiale, citim studiul critic al lui Dobrogeanu-Gherea, aflăm ce-l ispitea pe prozator: execuţia sarcastică şi argumentată sociologic şi filosofic a romanului, cu tentă schopenhaueriană, În faţa vieţii, de Duiliu Zamfirescu. Tot aşa, în septembrie 1910, Caragiale cere să îi fie trimisă „Facla cu articolul lui Costică”, adică „Studiu critic asupra socialismului în România”; deoarece n-o primeşte, insistă, revine, vrea anume numărul 25 al revistei, „care mă interesează îndeosebi”37. De ce? Mister. Poate pentru că articolul lui Gherea este o foarte aspră critică a politicianismului român. Dar este posibil şi să fi avut, de pildă, doar o intenţie ascunsă şi de nemărturisit lui Zarifopol, deci ginerelui lui Gherea, şi anume să facă haz pe seama idealismului social al lui Gherea.

Cărţi de filosofie în înţelesul specializat al cuvîntului nu ştim dacă citea; ocazional, pomeneşte în epistole, pe un ton ambiguu, producţii româneşti de filosofie ori de popularizare a filosofiei: Libera cugetare monistă haeckeliană a lui Constantin Thiron, „excelentele opere” (adică Noua teorie cosmogonică şi Ad astra) ale lui Ion Corbu38, cărţi de-ale lui Spiru Haret etc. Ce şi cît citea din ele ori din altele, niciodată pomenite39, este greu de spus. Caragiale, reţinut cînd a fost vorba să-şi detalieze biografia, a fost reţinut şi cînd a fost vorba să-şi etaleze bibliografia.

În mod sigur, Caragiale a prins din zbor informaţii filosofice şi de la prietenii şi partenerii săi de discuţie; adică şi-a însuşit cunoştinţe specializate de filosofie de la prietenii săi cultivaţi, trecuţi sau nu prin universităţi occidentale, cu sau fără doctorate; şi a tras învăţăminte filosofice şi o generală înţelepciune de viaţă de la oamenii simpli – băcani, zarzavagii, cizmari, hamali, frizeri, cîrciumari etc. –, cu care îi plăcea, ca lui Socrate sau ca mai tîrziu lui Cioran, să „«filosofeze» timp îndelungat”, să stea la taclale şi să-i descoase, pînă „le dibuia filosofia”40.

Lista prietenilor învăţaţi ai lui Caragiale, pe care acesta i-a stîrnit în fel şi chip la dezbateri filosofice pe o temă de el dată, a ajuns, în ani, lungă. După cum ne spune Slavici, Eminescu i-a dat lecţii kantiene41; „Cîtă filosofie n-am depănat împreună”, confirmă Caragiale însuşi (În Nirvana). Tot Slavici ne spune că Eminescu şi Caragiale „Cetiseră amîndoi – pot să zic – tot ceea ce pîn-atunci fusese scris în româneşte” şi că dramaturgul avea pasiunea discuţiilor generale, „pătrunzînd din politică în economia politică, în etică şi-n estetică, în scrutarea firii particulare a poporului român, a istoriei lui şi a stărilor în care se află azi ţara”. Iar dialogul lor „Era lucru de frumuseţă nespusă”42.

Apoi, după cum ne dovedeşte opera lui, din mediul îmbibat de filosofie al Junimii, Caragiale a absorbit concepţia sa de filosofia culturii şi o mare parte din ideile lui estetice. Prietenia cu Gherea i-a favorizat contactul cu filosofia social-politică şi cu estetica, iar discuţiile lor puteau atinge o asemenea temperatură, încît specialistul Gherea să bată în retragere în faţa diletantului cu geniu dialectic I.L. Caragiale43. Pe Rădulescu-Motru l-a determinat, cum se va vedea, să-i facă un curs privat de filosofie nemţească extrem-contemporană şi să traducă pentru uzul lui mari fragmente din opera lui Nietzsche.

Iar Paul Bujor povesteşte că în perioada 1891-1896, cînd a lucrat ca biolog la Universitatea din Bucureşti, Caragiale obişnuia să-l întrebe „ce mai e nou pe la voi”, ceea ce însemna „ce mai e nou în biologie, care-l interesa”; aşa că i-a prezentat, „cum se discuta pe-atunci, teoria evoluţiei, problema eredităţii şi altele”44, la care scriitorul reacţiona prin „interesante raţionamente”.

Curiozitatea lui Caragiale pentru cunoaşterea de tip profesionist, expusă de specialişti, n-a secat niciodată. În epoca berlineză, el se întîlneşte frecvent cu mai tinerii săi prieteni Zarifopol şi Gusti, apoi Cerna, cu care dezbate probleme literare, estetice, filosofice. Întîlnirile sînt adevărate simpozioane, în înţelesul grec al termenului, adică mese urmate de dezbateri pe o temă teoretică, literară ori filosofică. Dimitrie Gusti – pe care Caragiale îl numea, maliţios, „Dr. phil. et jur.”, din cauza dublului său doctorat – povesteşte că era invitat de Caragiale la dejun, cu precizarea că, după, „urmau discuţii despre un anumit subiect pe care-l stabilea el însuşi”. Temele de discuţie – „Libertatea, Egalitatea, Democraţia ş.a.m.d.” – erau anunţate din vreme, uneori în scris; iar Caragiale se pregătea pentru ele, consultînd Larousse-ul45, poate şi alte cărţi. Forţa lui argumentativă era uluitoare, Dimitrie Gusti considerîndu-l „unul dintre cei mai geniali dialecticieni din cîţi mi-a fost dat să cunosc”46. Panait Cerna, doctorand, în acei ani, la Eduard Spranger, Horia Petra-Petrescu (care îşi prepara doctoratul despre Caragiale la profesorul Gustav Weigand de la Universitatea din Leipzig), ocazional Aurel C. Popovici47, alt filosof strălucit, întregesc compania filosofică a scriitorului.

I.D. Gherea, ca elev de şaptesprezece ani, pasionat de fizică, a fost iscodit de Caragiale să-i prezinte teoriile din această disciplină. Întîmplarea s-a petrecut în 1912, cu puţin înaintea morţii scriitorului: „Caragiale m-a pus să-i expun noile teorii ale fizicii de pe atunci, pe cît le putea cunoaşte, din cărţi de popularizare, un amator atît de tînăr cum eram eu. Le comenta plin de interes”. Iar de pe urma acestor discuţii cu un adolescent inteligent, Caragiale, adept al unei estetici a conciziei, a găsit, analogic, o nouă cale de a argumenta că „stilul bun e totuna cu exprimarea cea mai scurtă”48.

Este limpede că pentru Caragiale filosofia şi filosofarea, nu o dată luate peste picior în schiţele şi momentele sale, sînt o tentaţie. La întrebarea de ce anume îl ispiteau teoriile, nu lipsite de năluciri, dar făgăduitoare de lumina înţelegerii, ale filosofiei, Caragiale, dacă părinţii l-ar fi dat la învăţătură, ar fi răspuns prin prima propoziţie din Metafizica aristotelică: îl tenta filosofia pentru că:

Toţi oamenii au sădită în firea lor dorinţa de a cunoaşte.

Cum însă el era neinstruit, a răspuns cinstit:

asta era nacafaua mea.

1. Constantin Rădulescu-Motru, „Filosofia lui Caragiale” (1932), în Amintiri despre Caragiale, antologie şi prefaţă de Ştefan Cazimir, Bucureşti, Editura Minerva, 1972, pp. 155-156.

2. Caragiale, scrisorile către Paul Zarifopol din 27 dec. 1907, 12 febr. 1908, 16 febr. 1908, 19 febr. 1908, 25 febr. 1908, 4 mart. 1908, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, ediţie îngrijită de Şerban Cioculescu, Bucureşti, Fundaţia Regală pentru Literatură şi Artă, 1942, pp. 85-98.

3. Caragiale, scrisoare din 27 dec. 1907 către Zarifopol, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 85.

4. Caragiale, scrisoare din 27 oct./9 nov. 1907 către dr. Alceu Urechia, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 456.

5. Luca I. Caragiale, „Amintiri despre Caragiale”, în Amintiri despre Caragiale, p. 46.

6. Formula e a lui Caragiale însuşi, care a semnat o scrisoare din 1888 către Maiorescu în acest fel; vezi Caragiale, Opere, VII, Corespondenţă, p. 239.

7. Horia Petra-Petrescu, Ion Luca Caragiale, viaţa şi opera, Leben und Werke, ediţie de Ioan Derşidan şi Rudolf Windisch, prefaţă de Ioan Derşidan, postfaţă de Klaus Bochmann, Cluj-Napoca, Editura Casa Cărţii de Ştiinţă, 2004, p. 220. Vezi şi Idem, „Ion Luca Caragiale intim”, în Amintiri despre Caragiale, p. 151.

8. Constantin Rădulescu-Motru, Revizuiri şi adăugiri, VIII, postfaţă de Dinu C. Giurescu, volum îngrijit de Gabriela Dumitrescu, Bucureşti, Editura Floarea Darurilor, 2001, p. 254.

9. Ibidem.

10. Ion Vartic, „Nenea Iancu, Socrate şi filosoful din Stagira”, în I.L. Caragiale, Temă şi variaţiuni. Momente, schiţe, amintiri, ediţie îngrijită şi prefaţă de Ion Vartic, Cluj-Napoca, Editura Dacia, 1988, pp. 29-45.

11. Caragiale, scrisoare din 9 febr. 1912 către Zarifopol, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 190.

12. Diogenes Laertios, Despre vieţile şi doctrinele filosofilor, traducere de C.I. Balmuş, studiu introductiv de Aram M. Frenkian, Bucureşti, Editura Academiei, 1963, V, 20, p. 262; vezi analiza motivelor aristotelice în opera lui Caragiale făcută de Ion Vartic („Nenea Iancu, Socrate şi filosoful din Stagira”, în I.L. Caragiale, Temă şi variaţiuni. Momente, schiţe, amintiri).

13. I.D. Gherea, „I.L. Caragiale”, în Idem, Amintiri, Bucureşti, Editura pentru Literatură, 1968, p. 9.

14. Ioan Slavici, „Eminescu şi Caragiali. Felul lor de a concepe viaţa”, în Idem, Amintiri. Lumea prin care am trecut, ediţie şi tabel cronologic de Constantin Mohanu, Bucureşti, Editura Minerva, B.P.T., p. 175.

15. A. Toma, „Caragiale – aşa cum l-am cunoscut” (1951), în Amintiri despre Caragiale, p. 207.

16. G. Panu, Amintiri de la „Junimea” din Iaşi, vol. II, Bucureşti, Editura Remus Cioflec, [1942], pp. 351-353.

17. Octav Minar, „Vasile Conta (studiu biografic)”, în Opere complecte. Filosoful Conta, ediţie de Octav Minar, Bucureşti, C. Sfetea „Librăria Şcoalelor”, [f.a., 1914], p. LVII.

18. Frumoasa formulă este a lui Şerban Cioculescu, Viaţa lui I.L. Caragiale, ediţia a II-a revăzută, Bucureşti, Editura pentru Literatură, 1969, p. 206.

19. Caragiale, scrisoare din 8 apr. 1909 către Zarifopol, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 135.

20. Caragiale, scrisoare din 3 iun. 1912 către Zarifopol, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 200.

21. Caragiale, scrisoare din 7/20 iul. 1905 către dr. Alceu Urechia, în I.L. Caragiale, Opere în două volume, II, Bucureşti, Editura Minerva, 1971, p. 1285.

22. Caragiale, scrisoare din 23 febr. 1910 către Zarifopol, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 161.

23. Titu Maiorescu, „O psihologie empirică în limba română” (1881), în Idem, Opere, II, ediţie de Georgeta Rădulescu-Dulgheru şi Domnica Filimon, Bucureşti, Editura Minerva, 1984, p. 396.

24. Caragiale, scrisoare din 7 mart. 1907 către Zarifopol, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 64.

25. Caragiale, scrisoare din 19 sept. 1909 către Emil D. Fagure, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 283.

26. Caragiale, scrisoare din 7 oct. 1909 către Rădulescu-Motru, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 326.

27. Schimbul epistolar datează din 1908; vezi Caragiale, scrisoare din 24 ian. 1908 către dr. Steuerman-Rodion, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 430, precum şi volumul Paul Zarifopol în corespondenţă, ediţie de Al. Săndulescu şi Radu Săndulescu, Bucureşti, Editura Minerva, 1897, p. 26.

28. Caragiale, scrisoare din 2 febr. 1910 către Zarifopol, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 158.

29. Caragiale, scrisoare din 18 (?) apr. 1907 către Zarifopol, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 67.

30. Caragiale, scrisoare din 2 sau 3 mart. 1910 către Zarifopol, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 162; scrisoare 383 către Zarifopol, 11 nov./29 oct. 1911, în Idem, Opere, IV, Corespondenţă, ediţie îngrijită de Stancu Ilin şi Constantin Hârlav, prefaţă de Eugen Simion, Bucureşti, Editura Univers Enciclopedic, 2002, p. 828.

31. I.D. Gherea, Amintiri, Bucureşti, Editura pentru Literatură, 1968, p. 23.

32. Paul Bujor, „Cîteva amintiri despre I.L. Caragiale”, în Idem, Amintiri de A. Vlahuţă şi I.L. Caragiale, Bucureşti, Editura Cartea Românească, 1938, p. 62.

33. B. Brănişteanu, „O evocare mai puţin cunoscută a lui Caragiale”, transcriere şi selecţie de Mihai Stoian, în România literară, nr. 27, 10-16 iulie 1996, p. 11.

34. Dimitrie Gusti, „Cîteva amintiri despre Caragiale”, în Revista Fundaţiilor Regale, an XII, nr. 4, apr. 1945, p. 17.

35. Iacob Negruzzi, Amintiri din „Junimea”, Bucureşti, Editura Cartea Românească, 1943, pp. 121-122.

36. Caragiale, scrisoare din 16 oct. 1909 către Zarifopol, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 145.

37. Caragiale, scrisori către Zarifopol din 1 sept. 1910, 12 sept. 1910, 20 sept. 1910 şi sept.-oct. 1910, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, pp. 176, 178-179.

38. Caragiale, scrisoare din 1 sept. 1910 către Zarifopol, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 176; scrisoare către Ion Corbu din 1910-1911, în I.L. Caragiale, Scrisori şi acte, studii şi documente, ediţie îngrijită de Şerban Cioculescu, Bucureşti, Editura pentru Literatură, 1963, p. 161.

39. Cioculescu, în Viaţa lui I.L. Caragiale, p. 294, ne informează că deţine volumul Augustin Thierry, Essai sur l’histoire de la formation et des progrès du Tiers État, citit şi adnotat de Caragiale în 1907.

40. Ecaterina Logadi-Caragiale, „Din amintirile mele despre tata”, în Amintiri despre Caragiale, pp. 115 şi 122.

41. Slavici, „Eminescu şi Caragiali. Felul lor de a concepe viaţa”, în Idem, Amintiri. Lumea prin care am trecut, pp. 174-175.

42. Slavici, „I.L. Caragiali”, în Idem, Amintiri. Lumea prin care am trecut, pp. 171 şi 158.

43. Dimitrie Gusti, „Cîteva amintiri despre Caragiale”, în Revista Fundaţiilor Regale, pp. 8-9.

44. Paul Bujor, „Cîteva amintiri despre I.L. Caragiale”, în Idem, Amintiri de A. Vlahuţă şi I.L. Caragiale, p. 75.

45. Ibidem, p. 17.

46. Ibidem, p. 18.

47. Caragiale, scrisoare din 22.01.1906 către A.C. Popovici, în Idem, Opere, VII, Corespondenţă, p. 225; A.C. Popovici fusese invitat, deodată cu prof. Weigand, cu Gherea şi cu Zarifopol, la o „savantă sindrofie”.

48. I.D. Gherea, „I.L. Caragiale”, în Idem, Amintiri, p. 18.