© 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5732-2

ISBN PDF: 978-973-46-5733-9

ISBN print: 978-973-46-5728-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : Felix Aftene, Icar post-industrial

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Petru Cimpoeşu (n. 1952), unul dintre prozatorii de primă linie ai ultimilor ani, a debutat editorial în 1983, cu volumul Amintiri din provincie, distins cu premiul Asociaţiei Scriitorilor din Iaşi. Alte volume publicate: Firesc (ed. I, 1985), Erou fără voie (1994, Premiul Asociaţiei Scriitorilor din Iaşi), Un regat pentru o muscă (1995), Povestea Marelui Brigand (ed. I, 2000, Premiul Filialei Iaşi a Uniunii Scriitorilor), Simion liftnicul. Roman cu îngeri şi moldoveni (ed. I, 2001, Premiul Uniunii Scriitorilor din România), Christina Domestica şi Vînătorii de suflete (2006, Premiul Uniunii Scriitorilor din România, Premiul Academiei Române, Premiul revistei Observator cultural). Romanul Simion liftnicul a fost tradus în Cehia, Italia, Spania, Croaţia, Bulgaria şi Franţa, fiind declarat cartea anului 2007 în Cehia şi distins cu Premiul „Magnesia Litera”.

La Editura Polirom au mai apărut Povestea Marelui Brigand (ed. a II-a, 2007), Simion liftnicul (ed. a II-a revăzută, 2007, ed. a III-a, 2011), Nouă proze vechi. Ficţiuni ilicite (2008) şi Firesc (ed. a II-a revăzută, 2010).

Mulţumiri şi recunoştinţă. Înainte de toate, aşa cum se cuvine, doresc să exprim deosebita preţuire şi întreaga mea recunoştinţă domnului dr. David Sheehan din Tampa, Florida, SUA, al cărui nume nu l-aş fi aflat niciodată, dacă nu l-aş fi găsit pe internet. Sper totuşi să nu-l confund cu altcineva. Laudă se cuvine de asemenea părinţilor care l-au născut şi l-au educat, copiilor lui, dacă o fi având, şi un omagiu special soţiei sale, dacă între timp nu o fi divorţat.

Pentru cine încă nu a aflat, dr. David Sheehan este inventatorul Xanaxului, un medicament despre care, până în urmă cu câţiva ani, nici nu ştiam că există. Cu o figură de stil pe care am învăţat-o recent de la domnul Tavi, aş putea spune că el mi-a marcat Destinul. Apropo de asta, nu ştiţi cine e domnul Tavi, am să vă spun mai târziu. Deocamdată vreau doar să menţionez că, dacă dr. David Sheehan n-ar fi inventat acest medicament, această Lucrare nu ar fi fost scrisă niciodată. Ocazia de a o scrie a apărut la capătul unui lung şir de întâmplări destul de complicate şi pe care acum, privind în urmă, le regret destul de sincer. Voi încerca să le relatez în continuare, într-un mod clar şi judicios, cu speranţa că astfel voi obţine bunăvoinţa măcar a unora dintre Cititorii Mei, la care mă gândesc cu mult respect.

Recunosc că, până la un moment dat, mie personal acest medicament mi-a adus numeroase beneficii. Şi nu numai mie. Soţia mea, de exemplu, îl folosea ocazional la prepararea ceaiului pentru slăbit. Fiindcă, după ce-l bei, te ia cu somn, iar în timp ce dormi nu-ţi mai trebuie mâncare. Ca atare, mulţi oameni nervoşi şi-au găsit, cu ajutorul acestei invenţii miraculoase, pacea sufletească. Iată, un om din Bacău avea frecvent migrene şi bănuiala cumplită că soţia îl înşela cu un coleg al ei de la agenţia imobiliară la care lucra. A luat Xanax şi s-a vindecat ca prin minune, deşi ulterior s-a dovedit că, într-adevăr, soţia îl înşela. Cum s-a dovedit? Simplu. A plecat cu ăla şi nu s-a mai întors. Au plecat împreună în Italia.

Altul scrâşnea permanent din măsele şi, ca să nu mai scrâşnească, a început să ia Xanax, bineînţeles, la recomandarea medicului de familie. Este vorba de o cunoştinţă mai veche a lui Bazil. Îl chema Hans, deşi nu era propriu-zis neamţ şi se născuse la Podul Turcului, unde nu s-a născut niciodată vreun neamţ. Dar fiindcă, înainte de a-l concepe propriu-zis, părinţii săi văzuseră filmul Cavalerii Teutoni, care le plăcuse foarte mult, şi-au promis unul altuia că, dacă vor avea un băiat, îi vor pune un nume teutonic. Asta se întâmpla pe la începutul anilor ’60. Douăzeci de ani mai târziu, Hans a ajuns, într-adevăr, un mecanic foarte priceput, la fel ca oricare alt neamţ. Pe deasupra, mai era şi vegetarian, probabil din cauza problemelor cu dantura. Într-o vreme când toată lumea alerga după carne, deoarece măcelăriile erau goale, el a hotărât să devină Vegan. Repara aproape orice maşină, însă specialitatea lui de bază erau autoturismele Dacia 1300. De altfel, a lucrat ca mecanic auto la Dacia Service din Bacău până în 2005, când firma a intrat în faliment. Au cumpărat-o nişte francezi care au demolat clădirea şi, peste câteva luni, au construit în locul ei un supermarket. Abia după ce s-a văzut şomer, Hans a înţeles importanţa magiei negre şi a început să se implice mai serios în această activitate, cu ajutorul căreia a provocat în cele din urmă marele incendiu de la cel mai mare supermarket din Bacău, transmis şi la ProTV. Şi aşa se face că l-a reîntâlnit pe Bazil, fostul lui coleg de liceu, care pe atunci încă mai lucra la ziarul Deşteptarea. Bazil spera că Hans l-ar putea ajuta, cu practicile lui oculte, să se răzbune pe Vladimir Putin, provocându-i o boală incurabilă. Iar câţiva ani mai târziu, după ce l-au dat afară de la ziar, Bazil se lăuda că Hans a făcut în aşa fel încât redactorul-şef al ziarului să nu câştige alegerile pentru postul de primar. Într-adevăr, în anul acela a ajuns primar altcineva, care peste puţină vreme, datorită magiei negre a lui Hans, a fost băgat la puşcărie pentru că fusese prins primind mită. Vladimir Putin însă a continuat să fie bine mersi până în ziua de azi. Când l-am întâlnit prima oară, am remarcat că Hans avea nişte sprâncene groase şi negre cu care te-ar fi putut hipnotiza. De la el am învăţat formula care mă ajuta s-o sperii uneori pe Emilia. Mestecam în gură o bucată de sfeclă roşie, iar după aceea, când scuipam în chiuvetă, părea că am scuipat un cheag de sânge. Deocamdată nu ştiţi cine este Emilia. Am să vă spun mai târziu. Pe scurt, este soţia mea.

Chiar dacă Hans a continuat să scrâşnească şi după ce a început să ia Xanax, nu-i mai păsa de asta, aşa că în cele din urmă i-a sărit tot smalţul de pe dinţi. Există oameni care pretind că, pentru ei, spălatul pe dinţi e o plăcere. Hans nu făcea parte din această categorie. Din cauză că-i lipsea smalţul, pentru el spălatul dinţilor era un chin. I-a mai rămas întreagă numai o măsea a cărei denumire exactă este Molarul Doi Superior Stânga şi care era protejată cu o plombă de amalgam. Nu ştiu exact ce compoziţie avea amalgamul, mercur şi alte metale rare, dar după un timp Hans a constatat întâmplător că plomba aceea avea nişte proprietăţi miraculoase. De câte ori deschidea gura, auzea emisiunile postului de radio România Cultural. Toată ziua putea să asculte simfonii. Totuşi, le auzea propriu-zis numai când deschidea gura. În restul timpului radioul era ecranat. Pe de altă parte, din cauza danturii stricate, prefera să stea cu gura închisă, fiindcă mirosea neplăcut. Deşi sugea mereu bomboane Mentosan. Iar când vorbea cu cineva, îşi scotea pălăria de pe cap şi îşi acoperea cu ea gura, ca să nu se simtă în aer mirosul danturii sale măcinate. De obicei, gestul lui era interpretat ca o formă de respect. În realitate, mirosul neplăcut al gurii nu-l lăsa să-şi deschidă sufletul.

Am să vă mai dau un exemplu. Este vorba chiar despre prietenul meu, Bazil, a cărui fiică din prima căsătorie a apărut de câteva ori la televizor, ca asistentă la emisiunea Un Show Păcătos. O cheamă Ramona şi se poate spune că este o veritabilă bombă sexy. Într-o vreme, revista Cancan publica aproape în fiecare săptămână o fotografie de-a ei, în diferite poziţii. Din cauza asta, Bazil lua frecvent Xanax, adică în fiecare seară, înainte de începerea emisiunii în care apărea fiică-sa. De fapt, el nu se uita la emisiunea aia. Dar lua Xanax în mod preventiv, cu ceai de sunătoare. Din acelaşi motiv nici nu prea ieşea din casă. Se temea că l-ar recunoaşte cineva şi l-ar felicita pentru prestaţia fiicei sale. Fiindcă ăsta e adevărul: noi, băcăuanii, ne mândrim cu ea.

Apropo de Bazil, am primit zilele acestea o scrisoare de la Emilia. Îmi spune că a ajuns cu bine la Destinaţie şi, în câteva zile, şi-a făcut numeroase prietene. Să nu-mi fac griji în privinţa ei, timp de doi ani statul îi asigură tot ce-i trebuie. Ceea ce înseamnă că, din câte îmi dau seama, la Vaslui sunt condiţii mai bune decât aici. Bineînţeles, unde-s femei, în primul rând nu miroase aşa urât. Ordine şi curăţenie ca la mănăstire. Ele sunt mai îngrijite şi mai disciplinate. În schimb, de la Bazil, niciun semn. Deşi mi-a promis că îmi va scrie de îndată ce va ajunge pe Tărâmul Ardeilor Iuţi. Cine ştie, poate că acolo, unde totul e altfel decât la noi, au şi alte unităţi de timp. Am mai întrebat şi eu pe unul şi pe altul dacă au auzit de Thimphu, toţi au ridicat din umeri. Chiar şi domnul Tavi se îndoieşte că ar exista un oraş cu numele ăsta. Eu totuşi încă mai sper că există.

Merită să veniţi odată la Bacău, măcar în trecere. Măcar ca să vedeţi cât e de urât interesant. Este un oraş cât se poate de interesant, unde cea mai prosperă afacere sunt magazinele cu haine la kilogram. Toate cu acelaşi anunţ în vitrină: marfă nouă second hand. Nu se poate, aici e o contradicţie! Fiindcă e acelaşi lucru cu marfă nouă, haine vechi. Totuşi, la Bacău se poate. Toţi cei care l-au vizitat au recunoscut că este cel mai interesant oraş pe care l-au văzut în viaţa lor, încât e de mirare cum băcăuanii pot locui într-un asemenea oraş. Asta ar explica, măcar în parte, de ce-s mereu nervoşi. Aproape la fel de nervoşi ca bucureştenii. Fiindcă sunt nemulţumiţi de viaţă. Înseamnă că mamele lor au greşit când i-au născut. Chiar şi cerşetorii sunt mereu nervoşi. Este unul în faţa bisericii catolice care înjură toată ziua. Ce să mai spun de şoferi! Nu-s chiar la fel de mitocani ca cei din Bucureşti, dar îndrăznesc să afirm că sunt mult mai nervoşi. Probabil că, după Bucureşti, în Bacău se înregistrează cel mai mare consum de Xanax pe cap de locuitor. Şi nici n-ar fi de mirare. Să vă dau un exemplu concret: statuia lui Ştefan cel Mare pare făcută din tablă de conservă. E aproape la fel de urâtă interesantă ca statuia lui Avram Iancu de la Cluj. Iar la fostul magazin universal Luceafărul, un întreg etaj este dedicat hainelor la kilogram. Doamne, Dumnezeule! O mie de metri pătraţi de haine la kilogram! La fiecare colţ de stradă întâlneşti de asemenea un magazin cu haine la kilogram, plin de femei grase care întorc hainele acelea pe toate părţile şi le cercetează minuţios ore întregi, de parcă ar studia Talmudul. De altfel, majoritatea femeilor din oraşul ăsta arată îngrozitor special, deşi ele n-au nicio vină că arată aşa. M-am întrebat de multe ori de ce sunt atât de interesante femeile din oraşul ăsta. Care e secretul? Trebuie să fie undeva un secret, nu se poate să fie atât de interesante şi speciale degeaba. Ca şi cum asta n-ar fi de-ajuns, unele dintre ele mai sunt şi năsoase. Cum e fosta nevastă a lui Gioni, aia surdă. Pe deasupra, mai poartă şi nişte coafuri oribile speciale, ceea ce indică, dacă mai era nevoie, nivelul lor intelectual. Au un cap imens, iar gâtul le e scurt şi gros – şi în plus, cum cred că deja s-a înţeles, se îmbracă special, cu haine de la magazinele de vechituri, mirosind a mucegai. La asta ar mai trebui adăugat şi cât de prost original gătesc. Niciun bărbat n-ar trebui să se însoare vreodată cu o femeie din oraşul nostru. Soţia mea, de exemplu, e din Moineşti. În mod inexplicabil, până la o anumită vârstă, găsesc aproape toate cu cine să se mărite, iar după aceea fac o mulţime de copii tembeli. Rodul iubirii, cum le zicea Bazil. Rodul iubirii joacă toată ziua fotbal în spatele blocurilor, înjurându-se unii pe alţii în cuvinte înfiorătoare, din păcate nu-mi pot permite să reproduc aici câteva exemple. Patru sau cinci astfel de mici delincvenţi l-au atacat într-o noapte pe Gogu. I-au spart nasul şi l-au umplut de vânătăi. Deocamdată nu ştiţi cine e Gogu. O să aflaţi, nu e nicio grabă. Cartierele Bacăului sunt pline de viitori infractori care joacă fotbal în spatele blocurilor şi zbiară unii la alţii fără motiv. La amiază, când elevii ies de la şcoală, aproape că nu mai ai loc pe trotuare din cauza lor. Populaţia acestui oraş a crescut incredibil în ultimii ani, deşi, din punct de vedere statistic, se afirmă că ar fi scăzut. Parcă mai crede cineva în cifrele lor! De fapt, Bacăul nu e propriu-zis oraş, ci e o sumă de blocuri. Aşa-zisul centru al oraşului e tot un cartier de blocuri, cu o stradă ceva mai largă pe care se află un cinematograf abandonat, vechiul magazin universal, primăria, câteva baruri cu păcănele, două biserici şi o mulţime de farmacii. Una lângă alta. O puzderie. Nu-mi pot explica de ce-s aşa de multe farmacii. E ceva iraţional. La fiecare zece metri dai de o farmacie. Şi nu-mi pot explica nici de ce-s aşa de multe nunţi, la fiecare sfârşit de săptămână, dar în schimb asta explică de ce-s aşa de mulţi copii în acest aşa-zis oraş. La sfârşit de săptămână nu ai unde să ieşi la un restaurant, fiindcă toate a fost închiriate pentru nunţi. Bineînţeles, presupunând că nişte saloane decorate cu hârtie creponată pot fi numite restaurante. Să nu intraţi niciodată la toaleta vreunui restaurant din Bacău, riscaţi să faceţi stop cardiac! Dar asta nu e totul. De fapt, e abia începutul sau, mă rog, sfârşitul. Începutul propriu-zis e cununia religioasă, care se oficiază de obicei la una din cele două biserici din centru – catolică sau ortodoxă. Sunt aşezate la capetele opuse ale străzii pe care locuiesc sau, mai precis, pentru că acum locuiesc provizoriu în Altă Parte, locuiam eu însumi. Pe vremuri, se numea Strada Mare şi era plină de magazine evreieşti. Fiindcă în urmă cu o sută şi ceva de ani în Bacău erau mai mulţi evrei decât români. Aşa era situaţia atunci. Nu ştiu cum şi din ce motive aleseseră să se adune toţi aici. Între timp şi-au luat catrafusele şi au plecat în ţara lor. Când şi-au dat în sfârşit seama că şi-au găsit Bacăul. Acum strada se numeşte, fără nicio justificare, Mihai Viteazu. Ce treabă avem noi cu Mihai Viteazu? Sau ce treabă a avut el cu noi? Niciuna. Pur şi simplu, aşa a vrut la un moment dat primarul să se numească. Este strada cu cele mai multe farmacii şi cei mai mulţi cerşetori din România, care te pândesc cu priviri lacome la intrarea în farmacii sau mai bine-zis la ieşire, ca să-ţi înhaţe mărunţişul primit ca rest. Biserica ortodoxă se află la capătul ei nordic şi are nişte clopote imense care, când bat – ceea ce se întâmplă de câteva ori pe zi –, produc o asemenea hărmălaie, încât, chiar şi cu geamurile închise, dacă vrei să schimbi o vorbă cu cineva din familie, trebuie să ţipi. Şi apar tot felul de probleme. Emiliei, de exemplu, i se părea că, orice aş fi spus, ţipam la ea. Te rog, calmează-te, zicea. Când spunea asta, ştiam că ea însăşi urmează să facă o criză de nervi. Am citit undeva că oamenii care cântă nu pot face rău, cred că într-o carte de Schopenhauer sau poate de Ion Creangă. Sincer, nu am citit nicăieri, am aflat de la Bazil. El citea o mulţime de cărţi şi după aceea îmi povestea ideile principale, când ne întâlneam la Regrete Eterne. Aşa că, ori de câte ori mă certam cu Emilia, începeam să cânt. Să nu se înţeleagă cumva că aş fi cântat propriu-zis. Doar îmi ţuguiam buzele şi fluieram uşor, abia auzit, o melodie care-mi venea în cap. Lucru care mă calma ca prin minune, ceea ce înseamnă că Schopenhauer are dreptate. În schimb, o enerva şi mai tare pe Emilia.

Dar, în fine, în cazul ei nu-s de vină numai clopotele. Claxoanele maşinilor îi făceau chiar mai rău. Într-o zi, un avion care plecase din Malaysia şi se ducea nu ştiu unde s-a prăbuşit în Pacific şi au murit câteva sute de oameni. Sau poate că nu s-a prăbuşit, căci nu l-a mai găsit nimeni, până în ziua de azi. Poate că mai zboară şi acum. Şi poate că nici oamenii ăia n-au murit propriu-zis, or fi plutind pe undeva, pe cerul Pacificului. Dar, privind la televizor, mi se rupea inima văzându-le rudele şi prietenii disperaţi, aşteptând la aeroport să aterizeze avionul care nu mai ateriza, cum plângeau şi îşi rupeau hainele de pe ei de durere. Ei bine, Emilia a făcut tocmai atunci o criză de nervi din cauză că şi-a pierdut motanul. Cred că sărise din balcon, înnebunit de clopotele de la biserica ortodoxă şi de claxoanele maşinilor din alaiul de nuntaşi care tocmai pornise din faţa bisericii catolice – de data asta. Claxonau pentru a-şi exprima bucuria şi pentru a ne invita şi pe noi să participăm la bucuria lor. Un lucru cât se poate de firesc, devenit un fel de tradiţie locală. De obicei, vecinii noştri participă la bucuria nuntaşilor aruncând din balcoane cu pungi pline cu resturi de mâncare. Uneori, dacă nimeresc parbrizul vreuneia dintre maşini, bineînţeles că se bucură.

Apropo, există teoria că oamenii sunt răi deoarece locuiesc la bloc. Inclusiv domnul Tavi susţine această teorie. Oamenii care au casa lor, curte şi un pic de grădină sunt mult mai echilibraţi psihic.

Nu despre asta e vorba. Motanul plecase de câteva zile, dar până în momentul când a început vacarmul clopotelor şi al claxoanelor, Emilia sperase că se va întoarce. Abia atunci însă, când a auzit clopotele de la biserică şi claxoanele alaiului de nuntaşi, şi-a amintit De Ce plecase şi a făcut o nouă criză de nervi. Tocmai încerca să pregătească aluatul pentru plăcinte, când au început să bată clopotele. Pe urmă, claxoanele. Ca s-o calmez cât de cât, i-am promis că-i voi aduce motanul înapoi, cu orice preţ! Cu alte cuvinte: viu sau mort! Am plecat să caut motanul ştiind că nu-l voi găsi, aşa că mai corect ar fi să spun doar că am plecat de acasă. Motanul era numai un pretext, ca să n-o văd nervoasă. Ştiam că e doar un pretext şi mai ştiam că nu-l voi găsi, deoarece ştiam că nu-l voi căuta. Iar dacă din întâmplare l-aş fi întâlnit pe stradă, m-aş fi prefăcut că nu-l văd. Nu l-am găsit, ştiusem de la început că nu-l voi găsi. Aşa că m-am gândit să trec pe la Bazil, cu speranţa că îmi va înapoia măcar o parte din banii cu care îl împrumutasem în urmă cu ceva vreme. Ceva cam multă vreme. Fără să fi putut prevedea că îl vor da afară de la ziar. De fapt, în momentul când mi-a cerut primul împrumut era deja şomer. Pe al doilea i l-am acordat pentru a-l recupera pe primul.

Apartamentul lui Bazil e situat în blocul-turn de la capătul străzii, lângă biserica catolică. Primul avantaj e că maşinile proaspăt căsătoriţilor şi ale celor care îi însoţesc nu încep să claxoneze chiar în faţa bisericii, ci după ce parcurg cam o sută cincizeci de metri, adică exact în faţa blocului meu. Al doilea avantaj este că, fiind situat ceva mai departe de biserica ortodoxă, clopotele se aud mai slab. Asta nu înseamnă că nu ar avea şi el probleme. Principala lui problemă este că se crede urmărit de KGB. Pe vremea când mai lucra la ziar, Bazil a scris un articol destul de confuz despre rolul Mass-Media în societatea contemporană, un eseu. Nu l-a obligat nimeni, a fost pur şi simplu dorinţa lui de a face pe deşteptul. Ideea de bază era că, pentru a cuceri o ţară, nu mai e nevoie, ca în trecut, să trimiţi tancuri, avioane şi infanterie, e de-ajuns să trimiţi câteva valize cu bani, pe care oameni Inteligenţi ştiu unde să-i plaseze, în aşa fel încât, ca din întâmplare, să apară în fiecare zi câte o ştire despre Vladimir Putin, cu o fotografie în care călăreşte un tigru sau un urs îi linge mâna sau invers. Luni şi ani de zile la rând. Cum înoată el sau cum se îmbracă sau ce filme îi plac şi aşa mai departe. Astfel că, în cele din urmă, Vladimir Putin a ajuns vedetă de televiziune. La două săptămâni după ce a publicat articolul ăsta, Bazil a fost dat afară de la ziar, ceea ce, din punctul lui de vedere, îi confirma în mod strălucit teoria. Ce să spun, un ziarist din Bacău l-a atacat dur pe preşedintele Rusiei, Vladimir Putin! Hai să fim serioşi! Am fost sigur că aşa are să se întâmple! a exclamat el, deşi e greu de crezut că agenţii KGB-ului ar fi venit cu valiza de bani la patronul ziarului, numai de dragul de a-l concedia pe Bazil. Sunt un om de stânga şi de aceea! a mai adăugat. În fine, nu prea înţelegeam de ce s-ar ocupa cineva în mod special de oamenii de stânga. Până să-şi facă formele pentru ajutorul de şomaj, a trebuit să-l împrumut cu o sumă destul de frumuşică, aşa încât pot spune că, indirect, KGB-ul a lovit şi în mine. Iar peste încă o săptămână a venit să-mi ceară o sumă şi mai mare, fiindcă voia să înceapă o afacere pe cont propriu: n-a vrut să-mi spună ce afacere, ca să nu-i fur ideea. Mi-a dezvăluit numai că, înainte de toate, trebuie să-şi cumpere un câine de rasă. Nu orice fel de rasă, ci una anume, dar nu mi-a spus atunci care, ca să nu-i fur ideea.

Nu l-am găsit acasă – ori poate că era acasă şi n-a vrut să-mi deschidă – aşa că, în lipsă de altceva mai bun, m-am gândit să trec pe la Regrete Eterne. E un restaurant situat la subsol, undeva în spatele magazinului Luceafărul, unde nimănui nu i-ar da prin cap să ne caute. La parter e o frizerie, nu are nicio importanţă. Totuşi, la un moment dat, anumite lucruri încep să se întâmple într-o frizerie. Circula zvonul că, în timp ce frizerul te tundea sau te bărbierea, nevastă-sa cotrobăia în buzunarele hainei agăţate în cuier şi îţi lua din bani. Nu fura tot portofelul, ca să nu faci reclamaţie. Cred că zvonul a fost lansat de domnul Costăchel, patronul de la Regrete Eterne, din invidie. Fiindcă voia să-şi extindă afacerea, dar nu putea, din cauza frizeriei. Nu comentez mai mult. Din momentul când am descoperit avantajele restaurantului Regrete Eterne, i-am devenit clienţi fideli. Îl consideram pe bună dreptate Al Nostru, fiindu-i singurii clienţi fideli, în afară de cei cu parastasele, care oricum îl vizitau doar cu ocazia unor evenimente de familie triste şi dureroase. Faptul că ne întâlneam la subsol, într-un loc întunecat şi umed, dădea încă de pe atunci întâlnirilor noastre un caracter conspirativ. Îi spuneam Regrete Eterne sau, pe scurt, Regrete, deşi denumirea oficială era La Costăchel, şi cu timpul devenise locul nostru preferat de întâlnire. E un pic de umezeală acolo şi persistă un vag miros de mucegai, iar tavanul jos şi lipsa oricărei ferestre creează uneori o atmosferă destul apăsătoare, încât e posibil să te simţi ca într-un cavou. În schimb, ciorba cu perişoare e cea mai bună din oraş. Iar când se nimereşte câte un praznic, miroase numai a ceară şi a tămâie. Şi uneori, către sfârşitul parastasului, a fum de ţigară. În fine, măcar e singurul restaurant din centru la care nu se fac nunţi la sfârşit de săptămână. Asta din cauză că e profilat pe praznice şi parastase, care sunt cel puţin la fel de frecvente ca şi nunţile, aşa că nu duce lipsă de clienţi, ba dimpotrivă. Şi în plus, e vorba despre oameni îndureraţi, care nu ţopăie, nu se îmbată decât din neatenţie, nu zbiară şi nu chiuie aiurea, ci vorbesc aproape în şoaptă, şi nu se ceartă decât arareori, de la vreo moştenire. Aşa că nu ne deranjau cu nimic. Ba chiar, uneori, ne invitau să gustăm colivă şi din celelalte bunătăţi de la masa lor, spre pomenirea celui răposat, de obicei prematur. Iar noi le transmiteam cele mai sincere condoleanţe.

Aşa l-am întâlnit pe cel căruia îi voi spune, de aici încolo, Deputat. Fiindcă nu ştiu cum îl chema. Iar mai târziu, când l-am întrebat pe Gogu, a recunoscut că nu ştia nici el. Pur şi simplu se întâlniseră în mod miraculos pe stradă şi se împrieteniseră spontan. Imediat după aceea au coborât la Regrete Eterne, unde au conversat despre diverse aspecte ale vieţii, iar Deputat s-a arătat foarte dispus să ne ajute, inclusiv financiar. Aşa susţinea Gogu, că nu ne cere nimic, doar ne ajută, inclusiv financiar, să ieşim din rahat. Problema ar fi de ce ne-a ales tocmai pe noi, dar asta e altă problemă. Aş putea afirma, şi nu neapărat pentru a-mi găsi o scuză, că a fost mâna Destinului. Într-un anumit sens, aşa cum susţinea Bazil. Adică în sensul că Destinul există şi are cel puţin o mână. Mă rog, poate că n-am înţeles eu prea bine. Sau poate că lipseşte ceva. Adică un complex de împrejurări, nişte cauze necunoscute, o configuraţie, ceva ca o cutie cu multe găuri în care bagi un şoricel. Şi iată că, pe orice gaură ar ieşi, nimereşte tot acolo unde nu trebuie, adică în ghearele pisicii. În fine, Bazil ştia să exprime mult mai bine astfel de idei. Plecasem într-o cu totul altă direcţie. Apropo de pisică, plecasem să-mi caut motanul.

Deci totul a început în după-amiaza aceea când am plecat să caut motanul. Mai întâi, am vrut să trec pe la Bazil, dar nu l-am găsit acasă ori n-a vrut să-mi deschidă. Aş fi putut încerca să-l sun pe telefonul mobil, numai că el nu avea telefon mobil. Avea numai telefon fix şi de multe ori nici la ăla nu răspundea. Fiindcă se temea că e ascultat de agenţii KGB-ului, infiltraţi peste tot. Dar, în altă ordine de idei, era unul dintre adversarii cei mai înverşunaţi ai telefoanelor mobile şi jura că n-o să-şi cumpere niciodată telefon mobil. Totuşi, în cele din urmă şi-a cumpărat, n-a avut încotro. Când a trebuit să plece în deplasare, împreună cu Lica, pentru a îndeplini în bune condiţii misiunea încredinţată de Fundaţie. Până acolo mai sunt multe de spus. Deocamdată, negăsindu-l acasă, am bănuit că s-o fi întâlnit cu Gogu şi au coborât împreună la Regrete, unde telefonul mobil oricum nu are semnal, şi m-am dus acolo, dar l-am găsit pe Gogu stând la o masă cu altcineva, un necunoscut. Când spun Deputat, poate că exagerez un pic. Încă nu ştiam dacă e propriu-zis deputat sau numai are de gând să devină, la următoarele alegeri.

Se afla cu Gogu la masa din cotlonul cel mai puţin luminat al salonului, singurii clienţi, la acea oră, din restaurantul Nostru. Îmi permit să-i spun astfel, fiind noi clienţii lui cei mai fideli. În afară, bineînţeles, de cei cu parastasele, care oricum îl vizitau doar cu ocazia unor evenimente de familie triste şi dureroase. Aşa, ca descriere, era îmbrăcat într-un costum bleumarin destul de banal. Lucrul care mi-a atras atenţia de la început a fost că semăna uimitor de bine cu motanul meu. În sensul că avea urechile ascuţite şi faţa rotundă, iar nasul îi era scurt şi drept. Când a început să vorbească, mi-am dat seama că avea un r graseiat, franţuzesc, care îmi amintea o dată în plus de motanul meu, atunci când torcea. Sau de fostul meu motan, căci la ora aceea nu mai speram să-l găsesc. Bine, mai sunt şi alte aspecte.

— A, ce mă bucur că ai venit! Te-am sunat acasă, dar soţia ta mi-a spus că tocmai ai plecat, mă întâmpină Gogu.

De obicei ursuz, mai ales după războiul cu postacii – după acel război devenise, cum zicea el însuşi, alt om, dar în primul rând devenise zgârcit – Gogu era acum în formă, suspect de volubil, m-am gândit că poate băuse prea multă cafea.

— Mi-am pierdut motanul, zisei, a plecat iar de acasă şi nu ştiu unde a dispărut. Emilia e disperată, m-a trimis să-l caut.

— Hai să-ţi fac cunoştinţă cu domnul Deputat, mă consolă Gogu. Se află în oraşul nostru de câteva zile, a venit special de la Bucureşti!

Poate că am avut de pe atunci o presimţire, dar nu am luat-o în seamă. Pe de altă parte, trebuie să recunosc că n-am avut niciodată încredere în bucureşteni. În privinţa lor, toată lumea e de acord: umblă numai cu şmecherii. Din superstiţie, nu i-am întins eu mâna primul. Fără să mă privească, atent la un bec cu neon aflat deasupra uşii de la intrare, a cărui lumină se întrerupea din când în când, Deputat îmi întinse mâna lui micuţă, de fapt, numai vârful degetelor, căci restul mâinii era cumva ascuns în mâneca hainei, lucru care îmi produse un fel de dezamăgire. Avea nişte degete reci, subţiri şi păroase, cu unghii înguste, mijlociul şi arătătorul îngălbenite de la fumul de ţigară.

Deocamdată discutau despre vitezomani şi accidente. Deputat anunţă, cu vădită satisfacţie, că România era, pentru al cincilea an consecutiv, campioană europeană la accidente rutiere. Avea o voce piţigăiată şi aspră, de pitic. La rândul său, Gogu susţinu că e ceva cât se poate de normal, de vreme ce românii circulă ca tembelii, beţi, drogaţi, cu sau fără permis de conducere. Toţi se grăbesc, toţi vor să ajungă primii undeva, nu se mai respectă nicio regulă de circulaţie. Deputat adăugă că situaţiile în care un tânăr de bani gata zboară cu două sute la oră şi zdrobeşte cu maşina câţiva amărăşteni pe trecerea de pietoni, apoi fuge de la locul accidentului, au devenit ceva banal. La care Gogu adăugă observaţia judicioasă că acum nu le mai ajung şoselele din România, se buşesc unii în alţii pe şoselele din Ungaria, Bulgaria, Grecia şi alte câteva ţări.

— Ce să mai spunem de ăla din Craiova! zisei, fiindcă nu puteam să tac la infinit. În timp ce oamenii se adunaseră în jurul unei femei lovite pe trecerea de pietoni de un acordeonist, o altă femeie cotrobăia în geanta ei, după bani. Întrebarea e: de ce-i zice Stelică din Craiova, dacă el e născut la Urziceni? Mă refer la acordeonist.

— Iar la Botoşani, un biciclist beat turtă a fost accidentat de un Mercedes condus de o şoferiţă care avea numai douăzeci şi trei de ani, adăugă Gogu.

— În timp ce milioane de oameni rabdă de foame, am completat cu o idee pe care o preluasem în treacăt de la Bazil. Nimeni nu face nimic pentru ei!

Chestii de genul ăsta. La un moment dat, în timp ce relata despre un accident oribil de circulaţie, în care un camion intrase pe contrasens, ciocnindu-se frontal cu un microbuz, şi muriseră vreo zece oameni, fără să mă fi privit nicio secundă, ca şi cum nici n-aş fi fost acolo, ca şi cum ar fi vorbit despre scaunul pe care stăteam, Deputat observă în treacăt:

— Prietenul tău pare un om cu idei avansate, cred că putem conta pe el.

Vorbise afişând un surâs oarecum îndoielnic, încât nu-mi puteam da seama dacă trebuie să-l iau în serios sau nu.

— Ei, nu despre asta e vorba acum, zisei destul de stânjenit.

— Ba nu, de ce? Lasă modestia deoparte şi dă-mi voie să spun ce cred sincer despre dumneata, fără niciun fel de artificii retorice. Trebuie să recunoaştem oamenii de valoare! Asta face parte din programul meu electoral.

— E prietenul meu cel mai bun. Suntem prieteni de mai mulţi ani, interveni în sfârşit Gogu, de parcă ar fi dorit să ne împace.

— Îmi place de el, să ştii! Şi, apropo de accidente, anul acesta numărul de biciclişti, motociclişti, căruţaşi, pietoni şi, nu în ultimul rând, conducători auto măcelăriţi pe şosele a atins un nou record. Hai, mai bine, să vă povestesc ultimul accident groaznic din Bucureşti…

— Tocmai am citit pe internet că o vedetă de televiziune s-a filmat gonind cu un BMW pe autostradă cu 200 de kilometri la oră, complet dezbrăcată! Poliţia nici măcar n-a amendat-o! îl întrerupse Gogu. Păi, normal, nu? Eu cred că oamenii de felul ăsta ar trebui pedepsiţi exemplar. În definitiv, e o problemă de justiţie socială!

— Din păcate, în Parlament nu avem suficientă susţinere politică, explică Deputat. Fără susţinere politică…

— Dar societatea civilă, ce face societatea civilă, de ce nu ia atitudine? am întrebat revoltat, deşi, sincer, aş fi preferat ca Deputat să continue cu diverse aprecieri la adresa mea.

A fost ca şi cum i-aş fi atins un punct vulnerabil, o rană mai veche încă necicatrizată. Deputat încuviinţă clătinându-şi cu multă înţelegere capul în sus şi în jos de câteva ori. Într-un mod pe care l-aş caracteriza drept melancolic. „Câtă dreptate are omul ăsta!“, părea să spună.

— Societatea civilă. Mda, societatea civilă, domnul meu… Căuta parcă să-şi amintească ceva important. Ridică încet paharul său de bere şi bău câteva înghiţituri, fără să se grăbească. Ei, vezi, din chestia asta ar putea ieşi bani frumoşi! zise în cele din urmă, adresându-se, aparent fără nicio legătură cu vedeta aia porno, exclusiv lui Gogu, care se lăsă satisfăcut pe spătarul scaunului.

Gogu nu bea niciodată bere. Băutura lui preferată era coniacul. În semn de respect faţă de această băutură nobilă, le-a învăţat pe chelneriţele de la Regrete cum să-l servească, în pahare mari şi bombate, cu piciorul scurt, încălzite cu un pahar cu apă clocotită pus dedesubt. Probabil şi-a dat seama cât de nedumerit eram. Pentru că, într-adevăr, eram nedumerit, dar şi curios. Ultimele cuvinte rostite de Deputat îmi produseseră o mică tresărire plăcută şi totodată confuză, în special ultimele două.

— Discutăm afaceri, mă lămuri Gogu. Cum să ieşim din criza financiară, he, he.

— Hai să fim serioşi, zisei. Ce afaceri poţi să faci în oraşul ăsta de cacao? Singurele firme care fac profit sunt cele care au contracte cu primăria.

Vorbeam şi îl urmăream cu coada ochiului pe Deputat, ca să observ dacă vorbele mele îl impresionează. Străinii care ajung în Bacău sunt atât de deprimaţi de ce văd, încât nimic nu le face mai bine decât să le vorbeşti de rău despre acest oraş şi locuitorii lui.

Abia acum Deputat mă privi cu oarecare interes, surâzând înţelegător şi, dacă pot spune aşa, diplomatic.

— Vom scoate bani din setea de dreptate a poporului. Este nestăvilită! spuse aproape în şoaptă.

Nişte şoapte pe care vocea lui de pitic le făcea să sune aproape ameninţător, mai ales că le subliniase bătând uşor cu degetul în masă. N-am înţeles ce voia să spună. Am aşteptat câteva momente să continue, să vină cu precizări, cum, prin ce metode, dar n-a mai adăugat nimic. M-am uitat întrebător la Gogu, care avea o privire de berbec, devotat şi totodată absent. Nu ştiam ce să mai cred.

— Bei ceva? mă întrebă într-un târziu Gogu. Ia măcar o bere, plăteşte domnul Deputat.

Cu atât mai bine. Nu aveam în buzunar decât vreo cinci lei. În schimb, Deputat scoase demonstrativ din buzunar un teanc de bani legaţi cu un fir de elastic, pe care după aceea îl băgă la loc. Asta, mi-am dat seama, ca să nu-mi fac griji.

— Cu Bazil aţi vorbit? întrebai.

— Pe Bazil nu vom putea conta, îţi spun eu altădată de ce, e o problemă delicată cu el, răspunse Gogu enigmatic.

— Dimpotrivă, cred că ne va fi de un real folos, îl contrazise Deputat. Bineînţeles, dacă are permis auto.

Luat prin surprindere, Gogu se mulţumi să strivească îndelung mucul de ţigară în scrumieră, încuviinţând prin tăcere şi o vagă înclinare într-o parte a capului. Părea cam încurcat.

— Are permis auto, de pe vremea când lucra la ziar, răspunsei în locul lui, dar nu are maşină.

— Îi găsim noi o maşină…

Toate ospătăriţele de la Regrete sunt îmbrăcate în negru, din respect faţă de durerea sufletească a clienţilor. Cea care mi-a adus berea era însă şi bătrână, semăna cu mama, aşa încât am gustat din paharul cu bere cu un sentiment de vinovăţie. Emilia mă aştepta să-i aduc înapoi motanul, iar eu beam bere la cârciumă cu Gogu şi cu un presupus deputat. O bere destul de bună, altminteri.

— Bazil… Mda, e un băiat foarte bun. Dar nu în condiţiile economiei de piaţă. Din păcate, uneori e chiar prea bun, aşa de bun, încât nu cred că e capabil să intre într-o afacere de asemenea amploare, am spus, şi imediat după asta mi-a părut rău.

M-am gândit că Gogu mă va pârî şi n-o să-mi mai văd înapoi banii pe care îi împrumutasem lui Bazil. Asemenea chestii se pun de obicei pe seama lipsei de vitamine a organismului. Creierul le cere, dar organismul nu are de unde să i le dea, şi atunci spui chestii de-astea. De fapt, Bazil era cel mai bun prieten al meu şi singurul om în care aveam deplină încredere. În afară de Emilia, bineînţeles. Mă temeam că din cauza lui n-o să mai am eu însumi loc la masa lor cu bunătăţi? Dar trebuia să fiu prudent, eram chiar obligat, situaţia din teren mă obliga la asta. Iar pe de altă parte, mă străduiam să-i fac o impresie bună lui Deputat. Şi nu poţi face o impresie bună pur şi simplu tăcând, trebuie să spui ceva, să dovedeşti spirit de iniţiativă – cel puţin aşa credeam eu atunci. Noroc că Deputat, văzând că ne ciorovăim de la fleacuri, interveni decisiv.

— Domnilor, hai să nu ne mai ascundem după piersic. Ştiţi ce punem noi la cale aici? O veritabilă Conspiraţie. Ce este o Conspiraţie? Este în primul rând un proiect. Care are un obiectiv precis determinat. În cazul nostru, obiectivul este acela de a ne îmbogăţi.

Aşa deci. Discuţia despre accidente, îmi dădeam abia acum seama, fusese numai una de camuflaj, pentru fraieri. Fiindcă venisem pe neaşteptate şi îi luasem prin surprindere. De fapt, când intrasem în cârciumă, discutau despre cu totul altceva! Şi începeam să înţeleg despre ce abia acum, după ce câştigasem, într-o oarecare măsură, încrederea lui Deputat. Şi după ce se convinsese că eram unul din oamenii pe care se poate conta.

— Afacerea asta, dacă vrem să meargă ca pe roate – şi exact aşa va merge! –, cere precizie şi disciplină. Acestea sunt cele două condiţii de bază ale oricărei afaceri de succes. Aşa că orice alt comentariu e de prisos. Bine spunea dumnealui… Cum te cheamă pe dumneata, că nu am reţinut?

— Simion, dar prietenii îmi spun Puiu, răspunsei.

— Bine spunea domnul Puiu, că societatea civilă. Ca atare, trebuie înainte de toate să constituim o Fundaţie, ca să nu plătim impozit. După cum ştiţi, trăim într-o ţară de căcat, cu sute de taxe şi impozite. Rolul societăţii civile este esenţial pentru dezvoltarea democraţiei. Uitaţi-vă la americani, la nemţi sau la orice altă democraţie avansată! Ce i-a făcut să avanseze în halul ăsta? Vă spun eu: societatea civilă! Au o puzderie de fundaţii, asociaţii şi alte oengeuri care colectează fonduri. Vă asigur că, după ce vom înfiinţa propria noastră Fundaţie, banii vor veni într-o cantitate atât de mare, încât, dacă am plăti statului fie şi un impozit de unu la sută, ar însemna în final o risipă exagerată şi inutilă, bineînţeles. Şi atunci, vă întreb, ce rost are să plătim?

— N-are niciun rost, consimţi Gogu.

— Şi să ştii, domnu’ Gogu, că, făcând abstracţie, ne mai trebuie câţiva oameni de încredere.

Începeam să-l admir, după ce la început nu-mi prea plăcuse de el. Mă tot întrebam dacă e o simplă coincidenţă faptul că, de fiecare dată când deschideam gura să spun şi eu ceva, el avea altceva mult mai important de spus. Acum însă eram aproape sigur că e deputat, fiindcă vorbea exact ca deputaţii care apar la televizor. După fiecare cuvânt ai impresia că vor termina, şi totuşi, în ultimul moment, găsesc prilejul să mai adauge câteva cuvinte, încât nu-i poţi întrerupe în niciun chip. Iar dacă cineva îi întreabă ceva, răspund în aşa fel încât continuă întrebarea la infinit, epuizându-şi în cele din urmă partenerii.

— Păi… O să ne gândim… promise într-un târziu Gogu, scoţându-şi din nas un fir de păr foarte lung.

Discuţia devenea din ce în ce mai captivantă. Din câte mi-am dat seama, urma să punem la punct o serie de detalii. Aşa că am hotărât să mai comandăm câte o bere. Dar nu apărea nicio chelneriţă care să ne ia comanda şi iată de ce: ieşiseră toate afară, unde urmăreau emoţionate de pe trotuar cum poliţia încerca să-l dea jos pe unul care se urcase pe un stâlp.

— Lasă prostiile şi dă-te jos de acolo! strigau la el.

Slab, nebărbierit, cu părul vâlvoi, îmbrăcat în blugi şi cu o geacă jerpelită din piele sintetică, se agăţase deocamdată cu ambele mâini de traversa care susţinea firele de iluminat public. Uşor aplecat într-o parte şi cu picioarele încolăcite în jurul stâlpului. Deşi prezumtiv sinucigaş, dovedise un remarcabil spirit de prevedere, înfăşurându-se de mai multe ori cu o frânghie, ca nu cumva să cadă din neatenţie. Din câte am înţeles, solicita să discute personal cu Preşedintele României – fiindcă nu avea încredere în nimeni altcineva! Ameninţase că, în caz contrar, îşi va pune capăt zilelor atârnându-se de stâlp cu un cablu electric pe care şi-l înfăşurase demonstrativ în jurul gâtului. Gestul său era urmarea logică a faptului că, în urma măsurilor de restructurare a personalului, fusese dat afară de la Întreprinderea de Maşini-Unelte, unde lucrase până de curând ca electrician. Acest detaliu ar explica uşurinţa cu care se urcase pe stâlp. Poliţiştii sosiţi îndată la faţa locului îl întrebară mai întâi de ce nu alesese să-şi pună capăt zilelor la el în baie, ca să nu provoace dezordine.

— În semn de protest! strigă sinucigaşul.

Fiindcă avea trei copii, iar soţia sa era şomeră. Am reuşit să aflăm toate acestea în timp ce ne amestecam în mulţimea de gură-cască adunată în jurul stâlpului. Îmi permit să presupun că fusese inspirat de un alt bărbat, care în urmă cu câteva săptămâni se căţărase pe un stâlp din faţa Palatului Cotroceni din cauză că pierduse un proces. Din când în când scotea din buzunar un pistol cu bile din plastic şi, ducându-l la tâmplă, ameninţa: „Dacă nu vine Băsescu, mă împuşc!“. Ăsta al nostru nu avusese bani de pistol şi nici norocul celui de la Cotroceni; într-un moment de slăbiciune, acela acceptase să bea un ceai cald în care pompierii puseseră praf laxativ, aşa că în scurt timp se văzuse nevoit să coboare de pe stâlp ca să-şi facă nevoile. În primul rând, ăsta al nostru a avut ghinionul să trăiască în Bacău, unde Preşedintele, chiar dacă ar fi dorit sincer să discute cu el, ar fi ajuns mai greu. Mă rog, el susţinea că e dispus să aştepte, neavând niciun motiv să se grăbească, numai că poliţiştii îl anunţară cu regret că Preşedintele tocmai a plecat într-o vizită oficială în Serbia. După câteva momente de ezitare, omul nostru făcu o primă concesie şi acceptă să vorbească cu prim-ministrul. Între timp, sosiră la faţa locului ambulanţa şi o maşină a pompierilor. Pompierii ăştia, zău dacă-i mai înţelege cineva, de cum ajunseră, se grăbiră să deşire tulumbele pe stradă, crezând pesemne că e vorba de vreun incendiu. Sau poate că aşa fuseseră instruiţi la antrenamente. Imediat după asta, lucrurile se complicară şi mai mult, fiindcă la biserica ortodoxă tocmai se terminase încă o slujbă şi începură să bată clopotele, astfel că, deşi tipul din vârful stâlpului continua să ameninţe, nimeni nu mai auzea nimic în afară de dangătul clopotelor. Hărmălaia clopotelor produse confuzie şi în rândul celor de jos, oarecum nerăbdători şi aflaţi în aşteptarea unui deznodământ cât mai palpitant. Din nu ştiu ce motiv, începuseră să se certe, iar câţiva se îndepărtară nemulţumiţi, plecând la treburile lor. Păi, dacă toţi care rămân fără serviciu s-ar urca pe câte un stâlp, n-ar ajunge stâlpii din ţara asta, a remarcat chiar lângă mine unul dintre cei care se hotărâseră să plece.

Când, în sfârşit, clopotele au tăcut, am înţeles că dintr-un moment în altul era aşteptată sosirea primarului. Probabil că din acest motiv plecaseră cei care plecaseră, făceau parte din partida adversă. Tipul din vârful stâlpului, înţelegând şi el asta, începu să zbiere.

— Nuuu!… Să nuuu vinăăă!… E un ticălooos coruuupt!… O spurcăciune de securiiist!… Nu discut decât cu priiimul-miniiiistruuu!…

În împrejurări atât de complicate, făcându-şi loc prin mulţime şi dând la o parte chiar câţiva poliţişti, cu autoritate, dar şi cu eleganţă, se apropie, cam la trei metri de stâlp, Deputat. Ca prin farmec, se făcu dintr-odată linişte, dar o linişte destul de încordată. Şi, desigur, curioasă, doritoare de senzaţii tari.

— Bună ziua, domnule, spuse Deputat pe un ton firesc şi calm, adăugând cuvintelor sale o mică plecăciune în faţa stâlpului. Pentru început, dă-mi voie să mă prezint. Numele meu nu contează, de vreme ce sunt deputat în Parlamentul României. În numele cetăţenilor acestui frumos oraş, te rog să cobori de acolo.

Luat prin surprindere, protestatarul însuşi păru uşor încurcat. Neştiind deocamdată cum să reacţioneze, se retrase, dacă se poate spune astfel, câţiva centimetri mai spre vârful stâlpului. Îşi reveni însă destul de repede şi replică scurt:

— Hai sictir!

— Domnule dragă, insistă netulburat Deputat, trebuie să înţelegeţi că situaţia economică a României şi a întregii Europe este, în prezent, deosebit de dificilă. În aceste condiţii, măsurile de austeritate implementate de guvern au rolul de a relansa creşterea economică, stimulând investiţiile.

— Aşa. Şi?

Deputat nu răspunse imediat. Scoase mai întâi un pachet de ţigări din buzunar, îl bătu uşor cu unghia degetului mare şi totuşi mic, până când din el se ivi filtrul unei ţigări, după care făcu gestul obişnuit de a-i oferi protestatarului. Dându-şi imediat seama că distanţa dintre ei era oricum prea mare, îşi păstră pentru sine ţigara, băgă pachetul la loc în buzunar, căută bricheta, câteva clipe păru că n-o găseşte, poate o uitase pe masa de la Regrete, dar în cele din urmă o găsi, aprinse şi trase cu poftă primul fum, după care risipi fumul în aer. Toate gesturile lui, de o manieră cam teatrală, erau urmărite cu priviri concentrate de cei prezenţi, într-o linişte de data asta admirativă. În astfel de condiţii, nu e de mirare că vocea i se auzea clar ca la radio.

— S-ar putea ca ritmul de dezvoltare economică să se redreseze, peste zece ani sau mai puţin. Dacă ai mai trăi, ai avea şansa să-ţi găseşti un loc de muncă bine plătit, la o companie multinaţională. Ai putea face un împrumut la bancă, ţi-ai cumpăra o maşină în rate sau ţi-ai face o casă undeva pe lângă Bacău.

Mi-am dat seama că nu căuta decât să câştige timp. Ah, dacă ar fi avut vocea un pic mai groasă! Sunt sigur că l-ar fi convins pe protestatar. Chiar şi aşa, mulţi dintre cei care-l ascultau înclinau aprobator din cap.

— Am deja rate la mai multe bănci şi nu le pot plăti. Dacă eşti aşa deştept, dă-mi tu bani, ca să le plătesc. Că de teorii m-am săturat.

Sigur că da, vorbea repezit şi duşmănos, dar parcă şi un pic nesigur. Important era însă că acceptase fără să vrea dialogul – şi fără să-şi dea seama. Un prim pas în direcţia cea bună. Încă o dată, Deputat nu se grăbi să-i răspundă şi, din acest motiv, întreaga lui schemă de învăluire era cât pe ce să fie compromisă. Fiindcă între timp, fără ca cineva să-şi fi dat seama cum, se strecurase în apropiere o fătucă cu microfonul în mână, trăgându-l după ea de cablu, ca pe un viţel, pe operatorul care ducea o cameră de filmare pe umăr. Tipa voia cu tot dinadinsul să obţină un interviu de prime-time.

— Pentru telespectatorii postului Omega TV, vă rugăm să ne spuneţi câteva impresii. Ce simţiţi în aceste momente?

După ce-şi rosti formula, ridică microfonul în aer, căutând astfel să-l apropie cât mai mult de gura celui din vârful stâlpului. Ultimele ei cuvinte se topiră în rumoarea publicului nemulţumit, în timp ce Deputat, luat şi el prin surprindere, se întoarse şi o privi cu reproş. De pe stâlp, protestatarul întinse puţin gâtul, ca unul care nu vedea prea bine ce se întâmplă jos. Se dumiri în cele din urmă şi, aplecându-se un pic într-o parte, lăsă să-i cadă un scuipat, a cărui traiectorie imprevizibilă provocă oarecare panică în rândurile mulţimii. Pentru a evita coliziunea, însuşi Deputat se trase puţin înapoi. După ce fătuca şi cameramanul se retraseră umiliţi, sub privirile ostile ale celor printre care încercau să se strecoare undeva către invizibil, Deputat îşi reluă poziţia de mai înainte, ba chiar mai făcu doi paşi temerari mai aproape de stâlp.

— Uite ce e… Dar numai dacă eşti om serios! Tocmai zilele acestea voi începe o afacere aici, în Bacău, şi îmi trebuie câţiva oameni curajoşi şi pricepuţi, aşa ca dumneata. Ai permis de conducere?

Protestatarul rânji neîncrezător, dar nu îndeajuns de neîncrezător, ci mai curând ca unul care, în pofida oricărei evidenţe, se împotrivea propriei dorinţe de a crede.

— Hm. Mă crezi fraier?

— Nicidecum. Uite, am martori toţi oamenii cinstiţi aflaţi aici de faţă. Ca să-ţi dovedesc că vorbesc serios, îţi voi oferi chiar acum un avans la contractul nostru. Să-ţi plăteşti ratele la bancă şi întreţinerea şi să-ţi mai rămână ceva de cheltuială până la prima chenzină… Cam câţi bani ţi-ar trebui?

Pe neaşteptate, protestatarul îşi aminti de ce urcase până în vârful stâlpului şi, fără să ţină seama de promisiunile lui Deputat, răcni cât putu de tare, şi totuşi de data asta cu vocea un pic răguşită:

— Cine eşti tu?… Un căcănar de deputat! Nu mă interesează banii tăi! Vreau să discut cu Preşedintele României!… Să vină aici, să discut cu el!…

S-ar fi putut crede că toate eforturile depuse până atunci de Deputat se dovedeau dintr-odată zadarnice. Cu aerul că participă la o operaţiune clandestină, şeful echipei de pompieri se apropie pe la spate de Deputat şi îl anunţă că a sosit macaraua.

— Ce facem, urcăm la el? întrebă vorbind printre dinţi, ca să nu audă şi ceilalţi sau măcar să nu înţeleagă despre ce e vorba.

— Hi, hi, râse răutăcios protestatarul din vârful stâlpului. Dacă mă daţi jos cu forţa, mâine mă urc din nou!

Însă ceea ce a urmat a întrecut orice aşteptări şi ne-a luat pe toţi prin surprindere. Fără să-l ia în seamă pe pompier, Deputat duse cu mult calm mâna la buzunarul interior al trenciului cu care era îmbrăcat, scoase de acolo un teanc de bancnote, cred că acelaşi pe care îl etalase ceva mai devreme la Regrete, şi îl aşeză chiar la baza stâlpului. Am văzut cu ochii mei, şi nu numai eu, ci toţi cei care ne aflam acolo, în primele rânduri. Cum a scos banii, cum i-a aşezat tacticos direct pe trotuar şi a pus o pietricică peste ei, ca să nu-i împrăştie vântul. Şi cum s-a retras apoi câţiva paşi şi a rostit, adresându-se aparent protestatarului, dar privind cu un anumit înţeles împrejur, către noi toţi:

— Ai aici trei mii de euro. Crezi că sunt de-ajuns?

Dacă printre blocurile mohorâte ale Bacăului ar fi apărut atunci un vas de croazieră cu toate luminile aprinse, venind direct din Mediterana, stupoarea provocată de un atare eveniment ar fi fost o nimica toată. Şi nu atât stupoare, cât mai ales consternare. Ca într-un vis, dar nu un vis frumos, ci dimpotrivă, unul întunecat, un fel de coşmar provocat prin hipnoză. În orice caz, ceva care răsturna ordinea normală şi aproape acceptabilă de până atunci a lucrurilor. Căci surpriza pe care o citeam pe feţele celor din preajma mea era mai degrabă neplăcută şi furioasă, poate chiar cu o nuanţă de revoltă, ca şi cum, prin gestul lui, încălcând o înţelegere prealabilă stabilită în secret, Deputat le-ar fi făcut o mare nedreptate.

Au urmat câteva secunde de încordare tăcută şi grea, în care fiecare nu auzea decât bubuiturile din capul lui. Au fost secundele în care am uitat cu toţii de ce ne adunaserăm acolo, iar soarta, poate chiar şi viaţa tipului din vârful stâlpului nu mai interesau pe nimeni. Cu atât mai puţin motivele pentru care se căţărase acolo. Cuprinşi de un fel de teamă superstiţioasă, cei aflaţi în primele rânduri încercau parcă să se îndepărteze de locul acela, ca de ceva necurat sau interzis, în timp ce alţii, aflaţi mai în spate, împingeau să se apropie, fie doar ca să vadă cu propriii ochi ce se întâmplase, fie pur şi simplu cu intenţia de a înhăţa banii. În câteva clipe, emoţia populară ajunse la apogeu şi, într-adevăr, nu mai putea fi stăvilită, fiindcă se transformase pe nesimţite în spirit justiţiar. O singură dată mai văzusem aşa ceva, la televizor, când s-a dat un reportaj de la promoţia pentru tigăi. Lumea se îmbulzea să spargă uşile supermarketului şi se călcau în picioare unii pe alţii pentru a cumpăra cât mai multe tigăi la preţ redus. Cineva care n-ar fi ştiut despre ce e vorba s-ar fi putut întreba la ce le trebuiau acelor bieţi oameni atâtea tigăi, pentru ce le cumpărau. Răspunsul cel mai corect l-a dat o gospodină care cumpărase vreo zece astfel de obiecte, de diferite dimensiuni. Păi, zicea, nu se ştie niciodată ce ne aşteaptă. E bine să le am acolo, că după aia se scumpesc. Eu însumi, deşi mă străduiam din răsputeri să-mi păstrez cumpătul, simţeam crescând în mine o nelinişte tulbure amestecată cu indignare, fiindcă între timp câţiva din mulţime ajunseseră primejdios de aproape de stâlp şi m-am gândit cu groază că vreunul dintre ei ar putea lua banii destinaţi, cel puţin teoretic, altcuiva. Ce a urmat, deşi e oarecum logic, e imposibil de descris. Nici n-am văzut propriu-zis cu ochii mei, fiindcă am avut proasta inspiraţie de a-mi îndrepta privirea, taman în momentele acelea, către vârful stâlpului, unde tipul care protestase se zbătea să scape din frânghiile cu care se legase singur. Flutura disperat din mâini, ca unul gata să se înece, conştient că s-ar putea scufunda dintr-o clipă în alta, şi din păcate chiar asta se întâmplă. În graba lui nesocotită de a coborî, a lăsat din mână şi ultimul capăt de frânghie de care mai atârna. Picioarele i-au alunecat nu ştiu cum şi s-a scufundat în golul de sub el. Între timp, la baza stâlpului se făcuse o grămadă ca la rugbi. Se împingeau unii în alţii, se înghionteau şi uneori se scuipau, dar interesant e că nimeni nu striga, nimeni nu înjura, din foiala trupurilor lor nu răzbăteau decât icnete şi un cor de gâfâieli. Am auzit lângă mine un ţipăt, mai precis, un fel de guiţat scurt. Era o doamnă care anticipase în acest fel dezastrul.

— Îngrozitor!… Îngrozitor!…

Câteva ore mai târziu, când i-am povestit toate acestea lui Bazil, aproape că i-a venit să vomite, fiindcă avea probleme mai vechi cu digestia. Chinezoaica lui nu înţelegea ce a păţit, aşa, dintr-odată, a adus repede o ceaşcă de ceai de sunătoare, să-l calmeze. Bine, ea oricum nu înţelegea nimic, fiindcă nu ştia româneşte. Ce-ar putea să înţeleagă un chinez, de exemplu, când spui că „i-a făcut terci“? Cum am spus eu referitor la momentul când protestatarul s-a prăbuşit din vârful stâlpului peste cei de jos, care se înghesuiau să ia banii. A fost cumva norocul lui că a căzut pe moale, alegându-se numai cu picioarele şi câteva coaste rupte. Dar cei de jos? Vai de capul lor! Într-adevăr, unei femei i-a zdrobit efectiv ţeasta, n-a mai avut nimeni ce-i face. Pe altul sanitarii l-au scos cu şira spinării ruptă. Alţi câţiva, care se puteau mişca, s-au târât singuri până la ambulanţă. Au fost şi unii care n-au păţit mai nimic, dar s-au speriat aşa de tare de sângele care îi împroşcase, încât alergau înnebuniţi în toate părţile, strigând în gura mare că au fost omorâţi. Totuşi, abia când sirenele de pe ambulanţă şi cele de pe maşinile pompierilor au început să ţiuie, mulţimea a intrat propriu-zis în panică şi au rupt-o cu toţii la fugă care încotro. N-am mai stat nici eu locului, ci m-am refugiat jos, în salonul de la Regrete, unde şi dacă ar fi venit un cutremur mă simţeam cât de cât în siguranţă. Chelneriţele ajunseseră înaintea mea. Uneia dintre ele i se făcuse rău, leşinase, iar celelalte încercau să o readucă în simţiri.

Peste câteva clipe apăru şi Gogu. Deşi şchiopăta uşor, una din mânecile hainei îi fusese smulsă, iar sub cămaşa sfâşiată se vedeau şiruri de zgârieturi pe piept şi pe gât, făcute probabil cu unghiile, avea aerul mulţumit al unuia care, cu oricâte sacrificii, îşi atinsese scopul. Îndată după ce se aşeză, scoase dintr-un buzunar o bancnotă de o sută de euro pe care, netezind-o cu grijă, o puse pe masă, fără niciun comentariu. Nici n-ar fi fost nevoie.

— Dar Deputat? am întrebat îngrijorat. Ce s-o fi întâmplat cu el?

— Nu-ţi face probleme, se întoarce el, mă asigură Gogu smucindu-şi capul spre cuierul-pom de lângă masa noastră. Uite, şi-a lăsat pălăria aici…

Apropo de domnul Tavi. Am vrut să-l întreb ce înseamnă „Suntem produsul mediului în care trăim“, dar m-am gândit că o să mă creadă fraier. Pe urmă am discutat despre Premiul Nobel. Ei da, asta e altă discuţie, într-adevăr elevată! L-am întrebat cam câţi bani face şi ce şanse aş avea să-l primesc, dacă termin de scris Lucrarea. Nu prea mari, într-adevăr. Activitatea de scriitor e foarte dificilă. Uneori ideile îmi vin noaptea, înainte de a adormi. Ce să fac cu ele noaptea? Nu-mi folosesc la nimic. Pe de o parte, din cauza lor nu pot adormi, iar pe de altă parte, dimineaţă, când mă trezesc, nu-mi mai amintesc niciuna. Ca să nu le uit, ar trebui să mă ridic din pat şi să le notez. Ceea ce, în condiţiile date, e deosebit de dificil.

În altă ordine de idei, domnul Tavi mi-a promis că, după ce pleacă, îmi va face recomandare să rămân în locul lui la Bibliotecă. În altă ordine de idei este una din expresiile lui favorite. Cu această ocazie voi da jos lozinca de la intrare, fiindcă nu înţeleg la ce mediu se referă, aer, apă, soare, verdeaţă sau altceva. Nu i-am spus ce am de gând, ca nu cumva să se răzgândească. Fiindcă ştiu că el a propus să se pună lozinca aia deasupra uşii, pentru care a primit şi nişte credite. Mai multe nu am apucat să discutăm, fiindcă a intrat gaborul agentul. Nu trebuie să afle toată lumea ce discutăm noi aici. Ca să-mi fac de lucru, am început să-i scriu o scrisoare de răspuns Emiliei. I-am scris, printre altele, că s-ar putea să iau Premiul Nobel. Un milion de euro, o mulţime de bani! Dar nu anul ăsta, ci cu altă ocazie. E vorba că anul ăsta o să-l ia Cărtărescu.

În altă ordine de idei, spre seară am mai primit o veste proastă. Când s-a tras la sorţi cine să meargă a doua zi la bucătărie şi cine va face curat la toaletă. Ca de obicei, mie mi-a revenit toaleta.