© 2019 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8174-7

ISBN PDF: 978-973-46-8175-4

ISBN print: 978-973-46-8019-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © alptraum/Depositphotos.com; © Funniefarm5/Depositphotos.com (colaj)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

ANDREI URSU este inginer de software în SUA, cercetător asociat la CNSAS, membru fondator al Fundaţiei „Gheorghe Ursu”. A publicat seria „Cosmetizarea «patriotică» a unui criminal” (contributors.ro, 2017) şi studiile „Cine a tras în noi după 22. Studiu asupra vinovăţiilor pentru victimele Revoluţiei Române din decembrie 1989” (în colab., Noua Revistă de Drepturile Omului, 2018) şi „«Discernământul politic şi juridic» al Securităţii. Deghizările represiunii în timpul regimului Ceauşescu” (Noua Revistă de Drepturile Omului, 2018). Este interesat de problematica istoriei represiunii din perioada comunistă şi a Revoluţiei. A fost distins cu Premiul Noii Reviste de Drepturile Omului (2017) şi Premiul GDS (2000).

ROLAND O. THOMASSON este cercetător independent în Statele Unite ale Americii. Deţine un doctorat în ştiinţe politice. Poate fi contactat pentru comentarii şi întrebări la rolandothomasson@gmail.com.

MĂDĂLIN HODOR este istoric, absolvent al Facultăţii de Istorie, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza”, Iaşi. A publicat studiile „Ce nu cuprinde un dosar de Securitate” (CNSAS, Totalitarism şi rezistenţă, teroare şi represiune în România comunistă, 2001), „Cine a tras în noi după 22. Studiu asupra vinovăţiilor pentru victimele Revoluţiei Române din decembrie 1989” (în colab., Noua Revistă de Drepturile Omului, 2018) ş.a. A fost distins cu Premiul Revistei de Istorie Socială din Iaşi (1999), Premiul Societăţii Timişoara (2017).

Introducere

Acest volum este în primul rând un dosar cu probe care să ducă la aflarea adevărului. Este în acelaşi timp un exerciţiu de memorie: despre teroriştii de la Revoluţie (care, în pofida naraţiunilor revizioniste propagate în special de fosta Securitate, au existat şi au fost securişti), despre dictatura ceauşistă şi instrumentul ei principal de represiune, Securitatea, despre frica pe care aceasta din urmă a insuflat-o şi despre victimele pe care le-a lăsat în urmă. Cartea de faţă este un studiu istoric, dar şi un semnal de alarmă. Pentru că eroilor care au murit pentru noi în ’89 nu li s-a făcut dreptate. De 30 de ani, ei sunt, în fiecare decembrie, ucişi din nou.

În mijlocul memorialelor şi pioaselor jerbe de flori, uităm, de fiecare dată, că dreptatea pentru eroii martiri înseamnă pedepsirea celor care i-au împuşcat. Or, revoluţionarii şi militarii nu s-au împuşcat între ei „ca proştii”, n-au fost doar victimele „focului fratricid”¹. Aşa cum n-au fost nici victimele „turiştilor sovietici” sau ale unei nebuloase conspiraţii KGB-isto-„filo-sovietice”².

Au fost ultimele victime ale Securităţii ceauşiste.

În aceste pagini vă invităm la (re)examinarea faptelor, aşa cum rezultă din mărturii şi documente. Unele mai vechi, ce au fost uitate sau acoperite de propagandă pentru dezvinovăţirea foştilor agenţi ai Securităţii, altele găsite recent în arhivele CNSAS. Veţi avea, probabil, şi destule surprize, aşa cum am avut şi noi, în unele cazuri, când le-am descoperit³.

Vă invităm să punem cap la cap probele înfăţişate. Este suficient pentru a trage concluzia logică, o concluzie care în 1990 era evidentă, dar care de-a lungul anilor, sub asaltul dezinformării securiste, s-a deformat uneori până la absurd. Ne-am dori ca împreună, autori şi cititori, folosind mai cu seamă raţiunea şi mai puţin parti-pris-uri ideologice sau prejudecăţi naţionaliste, să ajungem mai aproape de adevăr. Atât de cel istoric, cât şi de cel juridic.

La sfârşitul acestei cărţi, vă mai invităm la un demers, de data aceasta de datorie civică: să cerem, împreună, dreptatea adevărată pentru cei care acum 30 de ani s-au jertfit pentru libertatea noastră.

De ce acum?

Rechizitoriul Secţiei Parchetelor Militare (SPM)⁴, anunţat cu fanfară în aprilie 2019, pretinde că a „finalizat” dosarul Revoluţiei din decembrie 1989. Actul de acuzare în 12 tomuri (dintr-o documentaţie de „peste 3.300 de volume”) a trimis în judecată trei (3) inculpaţi, printre care pe Ion Iliescu. Pe scurt, procurorii „au constatat că întreaga forţă militară a României începând cu 22 decembrie 1989, ora 16:00, s-a pus la dispoziţia Consiliului FSN”.

Şi totuşi, majoritatea probelor credibile pe care le-am consultat (unii dintre noi, de mai bine de 20 de ani) dovedesc contrariul. Nu „întreaga forţă militară a României” s-a pus la dispoziţia Revoluţiei. În realitate, prin acţiuni teroriste, de diversiune şi de comando, formaţiuni ale Securităţii pregătite pentru lupta „pe teritoriul vremelnic ocupat de inamic”⁵ au declanşat o veritabilă contra-revoluţie disimulată. Autorii acestei cărţi au publicat un studiu⁶ în care au expus deja o sinteză a probelor avute la dispoziţie. Vom prezenta mai multe şi mai pe larg în paginile ce urmează. După cum se va vedea, multe dintre aceste probe sunt accesibile oricui, inclusiv procurorilor, de mai mulţi ani. În decembrie 2018 am pus la dispoziţia SPM-ului studiul nostru. Procurorii militari au ignorat cu obstinaţie tot acest probatoriu.

Ne-am adresat, cu îngrijorare, mai întâi opiniei publice (a se vedea articolele lui Mădălin Hodor din revista 22), căutând să readucem în conştiinţa publică adevărul despre rolul Securităţii la Revoluţie. Pe 30 ianuarie 2019 am formulat o petiţie către SPM cu peste 1.000 de semnături, în care ceream să fie anchetaţi adevăraţii vinovaţi. Pe 10 aprilie 2019 i-am trimis Parchetului General o scrisoare deschisă semnată de mai multe personalităţi publice, în care întrebam de ce lipsesc din dosarul Revoluţiei, trimis recent la instanţă, tocmai securiştii care au tras în mulţime în decembrie ’89. Toate aceste demersuri au rămas fără răspuns.

Rechizitoriul SPM pare intoxicat de naraţiunea dezinformării securiste. E vorba de „versiuni” (în sensul folosit de Securitate, de „versiuni de dezinformare” plasate „în mod diversificat şi nuanţat”⁷) menite să disculpe principala instituţie represivă a dictaturii comuniste, variante care prin repetare s-au încetăţenit la nivelul unei părţi a mass-mediei şi opiniei publice româneşti. Speculând abil prejudecăţi mai vechi, aceste variante au luat locul dovezilor, mărturiilor şi memoriei colective.

Însă probele, deşi obliterate sub praful gros al ignoranţei şi uitării, spun totuşi nişte adevăruri. Românii nu au suferit de o psihoză colectivă. Teroriştii au existat, au fost văzuţi, fotografiaţi, unii arestaţi sau chiar ucişi de Armată, au făcut parte dintr-o reţea a Securităţii, au acţionat conform unui plan şi au avut motive bine stabilite, au făcut atât victime directe, cât şi indirecte, prin acte de diversiune. Iar Securitatea a încercat (în mare parte cu succes) să şteargă urmele încercării de contrarevoluţie camuflată, acreditând ulterior, pe scară largă, o realitate paralelă, disculpantă pentru sine, a istoriei – însângerate şi eroice – a Revoluţiei române.

Cum s-a ajuns aici?

Deşi s-a scris destul de mult despre Revoluţie, aceasta rămâne şi astăzi „încâlcită”. Motivul este simplu: cel mai mult au scris chiar foştii ofiţeri de Securitate (precum Aurel Rogojan, Vasile Mălureanu, Cristian Troncotă, Mihai Pelin, Pavel Coruţ, Corvin Lupu) şi foste „surse” ale acesteia (din sfera pseudoacademică, precum Alex Mihai Stoenescu, sau din presă, cum sunt Sorin Roşca Stănescu, Ion Cristoiu⁸). Acestora li s-au adăugat jurnalişti care au preluat lejer, din oportunism sau credulitate, dar, în orice caz, facil, „variantele” Securităţii (cum ar fi Grigore Cartianu).

Nu cunoaştem motivele pentru care procurorii militari au ajuns să dea crezare acestor „legende” (cum numeau securiştii variantele narative de dezinformare puse în circulaţie prin Serviciul D al DSS). Cert este că tezele (şi chiar formulări) din rechizitoriu – după cum vom arăta în capitolul dedicat acestui document – urmăresc cu fidelitate cel puţin una dintre „versiunile de dezinformare” (publicate în revista Vitralii⁹ şi alte cărţi ale unor foşti securişti) cu privire la Revoluţie.

Este posibil ca rechizitoriul – aparent scos în pripă, într-un context dificil pentru procurorul general de atunci – să fi fost un expedient. În pofida prolificităţii procurorilor, a fost evident şi soluţia cea mai simplă: acuzarea vârfurilor FSN-ului şi pretinsa inexistenţă a teroriştilor au degrevat magistraţii militari de o sarcină mai anevoioasă. E vorba de găsirea, pe teren, a celor care de fapt au ucis şi au rănit cu intenţie; pe cei care au creat actele de diversiune soldate cu foc fratricid; pe cei care au plănuit şi coordonat aceste acţiuni specifice luptei de gherilă urbană; pe cei care au încercat să şteargă urmele şi să-i acopere sau să-i favorizeze pe criminali¹⁰.

Simplitatea investigativă a soluţiei s-a nimerit să fie şi, într-o anumită măsură, populară. Ea a fost digerată uşor de o mare parte a analiştilor şi comentatorilor din ţară: eventuala dezamăgire de a avea doar trei vinovaţi pentru cele 1.290 de victime a fost compensată de satisfacţia acuzării lui Ion Iliescu. Ura faţă de acesta, de altfel justificată (este suficient să ne amintim de indulgenţa postrevoluţionară a şefului FSN faţă de Securitate şi de abjectele Mineriade), l-a transformat pe Iliescu în „acuzatul favorit” al multora. Şi astfel, „soluţia” Parchetului a fost, cel puţin în presă, acceptată în general ca „un pas pozitiv”.

La fel de important, Parchetul a mizat cu siguranţă şi pe faptul că obsesia complotului filosovietic din rechizitoriu îşi va găsi un auditoriu propice într-o parte a publicului de la noi. (Reacţia scontată ar putea fi rezumată astfel: „N-au fost acuzaţi securiştii, dar măcar vânzătorii de neam filosovietici”.) Nimeni nu cunoştea filonul antirusesc din mentalul colectiv românesc mai bine decât Ceauşescu însuşi şi Direcţia Securităţii Statului. Şi iată că procurorii militari români au ajuns să speculeze în anul 2019 exact aceleaşi metode populist-propagandistice ale aparatului represiv ale cărui crime din urmă cu 30 de ani ar fi trebuit să le ancheteze!

Rămâne şi posibilitatea, mai îngrijorătoare, ca „miopia” parchetelor militare să fie o consecinţă a mai vechii subordonări şi conivenţe a precursoarei acestei instituţii faţă de „băieţii cu ochi albaştri”. Vom explora în paginile care urmează şi această relaţie de jalnică vasalitate a fostei Direcţii a Procuraturilor Militare faţă de principala instituţie represivă a dictaturii comuniste.

Ce urmărim?

În primul rând dorim să se facă dreptate pentru victime. Dreptatea în sensul juridic este, credem, condiţia sine-qua-non a încrederii oamenilor în stat, a convieţuirii noastre civile şi paşnice, eliberată în sfârşit de racilele dictaturii. Scopul justiţiei este, până la urmă, ca o crimă să nu se mai repete. Atâta vreme cât securiştii asasini sunt printre noi şi dictează modul cum ne înţelegem istoria, nu vom putea spune că libertatea şi democraţia au învins cu adevărat în România. Fără a (re)cunoaşte şi înţelege acel moment definitoriu pentru conştiinţa naţională, nu credem că vom putea spune, cu mâna pe inimă, că „ne-am mântuit de frică”.

Sperăm că cititorul de bună-credinţă va constata singur din paginile acestei cărţi că există dovezi covârşitoare pentru rolului central al Securităţii atât în represiunea de dinainte de 22 decembrie 1989, cât şi în crimele şi diversiunea ce au urmat fugii dictatorului. Dorim ca acest adevăr să iasă la iveală. Considerăm că e strigător la cer faptul ca legendele construite încă din timpul lui Ceauşescu, plantate şi diseminate asiduu de scribii Securităţii, să devină moneda curentă a naraţiunii Revoluţiei Române. Pentru cei care încă le mai cred, sperăm ca această carte măcar să le dea de gândit. Nu „agenturile străine”, iredentiştii maghiari sau o nebuloasă conspiraţie KGB-GRU-istă prosovietică, ce ar fi creat cu bună ştiinţă o „psihoză teroristă”, au dus la morţii şi răniţii din decembrie ’89. Teroriştii n-au fost produsul imaginarului colectiv. Ei au existat în carne şi oase: în vile conspirative, în poduri de case, pe acoperişurile sau în apartamentele unor blocuri de locuinţe, în special în jurul obiectivelor majore ocupate de revoluţionari sau de Armată. Erau în civil sau în combinezoane negre peste mai multe rânduri de haine şi purtau la ei legitimaţii pe care scria USLA sau Direcţia a V-a.

Mărturiile şi documentele din paginile care urmează oferă şi o explicaţie fenomenului terorist şi disimulării sale. O explicaţie ancorată în istoria pe care mulţi dintre noi am trăit-o. Ele pun lumina reflectorului pe principala instituţie a terorii ceauşiste şi a totalitarismului naţional-comunist. Cea care prin frică, delaţiune şi dezinformare a susţinut dictatorul şi dezgustătorul cult al personalităţii sale până în ultima clipă. Instituţia a cărei raţiune de a exista a fost menţinerea familiei Ceauşescu la putere. Securitatea şi-a derivat propria putere din slujirea oarbă a dezastruosului regim. Este deci şi instituţia care a avut un interes major de a înfrânge Revoluţia sau de a o „tempera”¹¹. Scopul său a fost simplu: să-şi păstreze prerogativele, dosarele secrete şi imunitatea. Şi-a urmărit aceste scopuri pe două căi principale: pe de o parte, prin terorizarea populaţiei (pentru a o scoate de pe străzi), pe de altă parte, infiltrându-se în structurile noii puteri¹².

Poliţia politică a regimului comunist a fost singura instituţie care a avut pregătirea şi mijloacele de luptă disimulată, dar şi de dezinformare ce s-au manifestat în acele zile. Poporul răsculat în decembrie 1989 a intuit bine aceste aspecte, asimilând de la început termenul terorist cu securist. Cartea de faţă nu este decât o confirmare a acelei intuiţii.

Structura cărţii

Primul capitol este o incursiune în rolul şi modul de lucru ale Securităţii pentru menţinerea lui Nicolae Ceauşescu la putere. Vom arăta cum aceste metode au fost atât o consecinţă, cât şi un factor favorizant al cultului personalităţii.

Trei sentimente au dominat societatea românească în anii ’80: dispreţul pentru dictator, frica şi ura faţă de Securitate. Frica a paralizat populaţia, obligând-o la aplauze degradante pentru un lider unanim considerat inept şi paranoic. Ura a dus totuşi la acte temerare de opoziţie şi revoltă, care au culminat cu Revoluţia. Securitatea era cu siguranţă conştientă de aceste sentimente. Vom examina rolul-cheie pe care acestea l-au jucat în strategia represiunii atât înainte, cât şi în timpul evenimentelor din decembrie 1989.

Dedicăm apoi un capitol evenimentelor de la Iaşi din 14 decembrie, o mişcare ce tinde să fie uitată, precursoare a Revoluţiei. Manifestaţia plănuită de ieşeni a fost înăbuşită, înainte să poată lua proporţii, de Securitate, printr-o desfăşurare de forţe mascată şi prin „Dinamoviada” strategic plasată în oraş în acele zile.

Un capitol consistent va analiza rolul jucat de Securitate în încercarea de înăbuşire a revoltei de la Timişoara între 15 şi 21 decembrie. În pofida represiunii letale, acţiunile decisive ale manifestanţilor au arătat întregii ţări modelul de urmat. Ieşirea masivă şi coeziunea demonstranţilor au dus în final la galvanizarea aproape întregii populaţii a oraşului, ducând la episoade de fraternizare a Armatei. Grupuri de civili şi gărzi patriotice aduse din alte regiuni ale ţării au renunţat la confruntare, unii raliindu-se revoluţiei timişorene. Vom arăta cum episoadele de fraternizare au determinat retragerea Armatei de pe străzile Timişoarei pe 20 decembrie, ceea ce a consfinţit victoria Revoluţiei în oraşul-erou de pe Bega. Pe baza unui probatoriu consistent, vom demonstra că acţiunile complexe ale Securităţii la Timişoara (în parte disimulate) au produs cele mai multe victime. Şi totuşi, un număr infim de lucrători DSS au fost anchetaţi. Dintre aceştia, cei mai mulţi au fost achitaţi în mod suspect de magistraţi militari.

Capitolele următoare vor trece în revistă, în mod cronologic, alte evenimente ale Revoluţiei în care Securitatea a avut un rol determinant. Este vorba de represiunea din zilele de 21-22 decembrie şi, respectiv, contrarevoluţia acoperită de după fuga dictatorului, când s-au înregistrat majoritatea victimelor. Ne vom opri asupra unor episoade mai mult sau mai puţin cunoscute: manifestaţiile din Bucureşti şi baricada de la Intercontinental din 21 decembrie, momentele cruciale din 22 decembrie şi episoadele de foc armat de tip terorist şi diversionist care au urmat în zilele următoare în Capitală, Sibiu, Braşov, Craiova, Cluj, Brăila; evenimentele de la MApN, Televiziune, Radio şi unităţi militare. Vom arăta că aceste episoade au fost orchestrate şi executate de cadre ale Securităţii şi de alte forţe antrenate şi conduse de acestea.

Vom dedica mai multe capitole analizării următoarelor aspecte ale acţiunilor Securităţii de după 22 decembrie:

– interesul şi scopurile posibile urmărite de aceasta prin acţiunile de „temperare” a Revoluţiei: lupta la „două capete”;

– modul cum acţiunile teroriste şi diversioniste s-au suprapus planului „luptei de rezistenţă” al Securităţii; pregătirea, declanşarea, coordonarea şi caracterul conspirativ al acestui plan; tipurile de acţiuni de luptă (acţiuni teroriste/hărţuire/gherilă urbană, diversiune electronică, operaţiuni de comando);

– armamentul şi tipurile de muniţie folosite, care coincid cu cele aflate, conform documentelor găsite la CNSAS şi mărturiilor, în dotarea exclusivă a Securităţii;

– alte elemente care dovedesc că forţele care au iniţiat focurile de armă de tip terorist şi diversionist au aparţinut Securităţii: locurile de tragere, cărţile de identitate găsite, declaraţiile martorilor, echipament/deghizări.

O precizare asupra delimitării în timp a Revoluţiei române. Etapa sa violentă s-a redus dramatic în intensitate pe 25 decembrie, odată cu executarea cuplului Ceauşescu. Această etapă s-a încheiat practic în jurul datei de 31 decembrie, odată cu arestarea fostului şef al Securităţii Iulian Vlad. Însă procesul revoluţionar a continuat cu „paşii care efectiv au reuşit să introducă un nou regim politic pe cenuşa celui vechi. Doar acest sens mai larg dă semnificaţia şi dimensiunea a ceea ce s-a întâmplat între 15 şi 25 decembrie”¹³. Şi, cum orice revoluţie se luptă, evident, cu forţe ale trecutului care i se opun, şi contrarevoluţia Securităţii din decembrie 1989 a continuat, în alte forme şi cu noi actori, de-a lungul acestui dificil proces al tranziţiei la democraţie¹⁴.

Pe baza unei selecţii din vastul material documentar aflat la CNSAS, vom face o scurtă caracterizare a represiunii din anii ’80, aflată sub imperativul menţinerii iluziei unei iubiri unanime pentru dictator. Vom arăta cum acest imperativ a dus la o strategie complexă de disimulare a măsurilor de poliţie politică. Pe de o parte, Securitatea a deghizat pe o scară nebănuit de largă infracţiunile politice ca fapte de drept comun, „sub acoperirea altor organe” (în speţă, Miliţia şi Procuratura). Pe de altă parte, agenturile străine erau blamate pentru actele de opoziţie mai cunoscute (ca şi pentru colapsul economic). Legislaţia ceauşistă, dezinformarea şi subordonarea altor instituţii (Armata, Miliţia şi justiţia, în special cea militară) faţă de organele de Securitate au facilitat această disimulare a represiunii, cu efecte importante şi la Revoluţie.

O secţiune specială este rezervată anului 1989 în Europa de Est şi relaţiei lui Ceauşescu cu Moscova. Ceauşescu şi Securitatea au încercat să contracareze impactul reformelor lui Gorbaciov, speculând mai vechea animozitate a populaţiei faţă de URSS. Au încercat „discreditarea”¹⁵ unor opozanţi, cu precădere a celor „din interiorul sistemului”, ca agenţi ai serviciilor sovietice (KGB sau GRU). Aceste acuzaţii au fost folosite de aparatul de dezinformare al DSS atât în timpul, cât şi imediat după Revoluţie. S-a acreditat astfel ideea (în cea mai mare parte fără acoperire), larg acceptată astăzi, că majoritatea membrilor de vârf ai FSN ar fi fost agenţi sovietici.

Căderea Cortinei de Fier în Europa de Est pe fondul perestroikăi şi glasnostului l-au neliniştit profund pe dictatorul de tip stalinist de la Bucureşti. Vom reaminti pe scurt evenimentele politice majore din URSS şi din fostele state-satelit în 1989 (inclusiv convorbirile cu preşedintele american în Malta şi întâlnirile din cadrul Pactului de la Varşovia), care indică faptul că Mihail Gorbaciov nu era deloc interesat în acel moment de o intervenţie în România. Totuşi, atitudinea populaţiei României în momentul ’89 faţă de liderul sovietic era mai degrabă de simpatie, reformele sale reprezentând o variantă sperată de mulţi. (Pentru cei care poate au uitat, reamintim că numele liderului sovietic de atunci a figurat printre scandările din 15 noiembrie 1989 de la Timişoara, când, după ce naţionala de fotbal a României a câştigat meciul cu Danemarca şi s-a calificat la Campionatul Mondial din Italia, circa 2.000 dintre suporterii care sărbătoreau în Piaţa Operei s-au îndreptat spre Judeţeana de Partid. Ei scandau „Libertate, Libertate!”, „Braşovul, Braşovul!”, „Gorbaciov, Gorbaciov!”, într-un preludiu la Revoluţia care urma să înceapă exact o lună mai târziu. Demonstranţii au fost imediat dispersaţi, iar unii dintre ei, evident, anchetaţi de Securitate¹⁶. Tot „Gorbaciov!” s-a strigat şi la Bucureşti pe 22 decembrie, de pildă, în Piaţa Sf. Gheorghe, după cum se aude pe filmul postat de Marius Mioc¹⁷.)

Un alt capitol special va privi operaţiunea de acoperire a crimelor imediat după Revoluţie. Vom examina rolul procurorilor militari, al altor cadre MI şi al ofiţerilor (foşti) de Securitate folosiţi pe post de procurori militari.

Capitolele următoare vor analiza vasta operaţiune de dezinformare ce a urmat imediat după Revoluţie, prin care foşti ofiţeri de Securitate, infiltraţi în noile structuri ale statului, în mass-media sau institute de învăţământ (inclusiv Academia de Informaţii „Mihai Viteazu”), au reuşit să acrediteze peste ani mai multe naraţiuni prin care au falsificat istoria Revoluţiei şi au reuşit să disculpe în acest fel Securitatea pentru crimele din decembrie ’89.

Vom încerca să demonstrăm că, în virtutea legislaţiei care priveşte crimele împotriva umanităţii (atât articolele de Cod penal în vigoare în 1989, cât şi cele din noul Cod penal), există căi şi mijloace probatorii consistente şi concludente pentru redeschiderea mai multor dosare ale Revoluţiei în care să fie anchetaţi adevăraţii vinovaţi, respectiv cadre ale Securităţii şi asociaţi ai acestora.

Ultima secţiune şi cea mai consistentă din addenda este dedicată unei analize detaliate, pe bază de probe, a rechizitoriului SPM din dosarul Revoluţiei. Luăm în discuţie: principalele sale contradicţii interne şi externe; folosirea trunchiată a mărturiilor, cu o vădită predilecţie pentru cele ale fostelor cadre de Securitate; ignorarea unui vast probatoriu care dovedeşte vinovăţia acestora; precum şi motivele pentru care această travestire a actului de justiţie a reprezentat cea mai comodă soluţie pentru magistraţii militari.

1. Sintagmă folosită cu predilecţie în rechizitoriul recent trimis în instanţă de Secţia Parchetelor Militare (SPM) de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie.

2. Ibidem.

3. După cum se va vedea, unele documente relevante provin din dosarele aflate la Colegiul Naţional de Studiere a Archivelor Securităţii.

4. Rechizitoriul din 5 aprilie 2019, în dosarul 11/P/2014 al Secţiei Parchetelor Militare.

5. Conform articolelor din revista Securitatea, accesibile pe site-ul CNSAS.

6. Andrei Ursu, Mădălin Hodor, Roland Thomasson, „«Cine a tras în noi după 22?». Studiu asupra vinovăţiilor pentru victimele Revoluţiei Române din decembrie 1989”, NRDO, nr. 4/2018.

7. ACNSAS, cota I, 2217, vol. 11, ff. 266-267v.

8. Conform https://newsweek.ro/investigatii/documente-exclusive-relatia-cu-securitatea- a-lui-ion-cristoiu-coroiu, accesat la 28.11.2019.

9. Publicaţie editată de Asociaţia Cadrelor Militare în Rezervă şi în Retragere din Serviciul Român de Informaţii. Director: fostul colonel de Securitate Filip Teodorescu, acuzat de genocid în „Lotul Timişoara”, achitat ulterior în mod suspect de instanţele militare. Probele din această carte dovedesc faptul că acest ofiţer a participat activ la represiunea de la Timişoara din 15-21 decembrie 1989, care s-a soldat cu zeci de morţi şi sute de răniţi, arestaţi abuziv şi bătuţi sălbatic.

10. Vrem să atragem atenţia cititorului poate mai puţin avizat în chestiuni juridice că toate acţiunile enumerate mai sus se încadrează la infracţiuni împotriva umanităţii. Ele au fost executate de membri ai aparatului represiv al fostei dictaturi. Au avut un caracter sistematic (plănuite din timp, cu un scop bine definit) şi generalizat (respectiv au fost îndreptate împotriva unei largi categorii sociale – poporul răzvrătit împotriva dictaturii ceauşiste). Sunt deci fapte imprescriptibile, indiferent de gradul sau rolul executantului. Atât legislaţia internaţională, cât şi cea internă prevăd ca cei care au comis astfel de fapte să fie judecaţi şi condamnaţi; există numeroase precedente în acest sens. Identificaţi chiar şi la 70 de ani după război, torţionarii nazişti de orice grad, inclusiv simplii paznici ai lagărelor de concentrare, au fost deferiţi justiţiei. Mai aproape de noi în spaţiu şi timp, chiar SPM-ul a trimis în instanţă în anul 2016, sub acuzaţie de infracţiuni contra umanităţii, pe torţionarii disidentului Gheorghe Ursu, foştii ofiţeri de Securitate Pîrvulescu şi Hodiş, chiar dacă aceştia nu au fost decât executanţii ordinelor superiorilor lor, respectiv foştii miniştri de Interne Postelnicu şi Homoştean.

11. Termen curent folosit de Securitate pentru a denota acţiunile de anihilare – în principal, prin ameninţări, avertismente şi urmărire informativă – a opozanţilor regimului.

12. Jucând – conform planului şi „metodicii” – la două capete, şefii Securităţii au reuşit pentru o vreme chiar să convingă noua putere că le-ar putea fi de folos în lupta contra… teroriştilor (!). Un joc care, privit atent, dejoacă tocmai premisa Parchetului. Dacă până şi Securitatea a acceptat că teroriştii au existat în decembrie 1989 (printre alţii, chiar de către Iulian Vlad, după cum vom arăta), cum se face că aceştia au dispărut din dosarul Revoluţiei în 2019?

13. Gabriel Andreescu, într-un schimb de mesaje cu unul din autori.

14. Că fosta Securitate a avut un rol important şi în această fază, să-i spunem a contrarevoluţiei politice, este un fapt cunoscut. Nici acesteia nu i-a lipsit întotdeauna violenţa. Să ne amintim doar de „tulburările” de la Târgu Mureş din martie ’90 (care au dus la constituirea SRI-ului) şi în special de Mineriada din iunie al aceluiaşi an. În acest volum vom regăsi securişti prinşi în decembrie ca terorişti, eliberaţi fără a fi anchetaţi, pentru a se întoarce în Bucureşti în iunie ’90 în fruntea minerilor şi devastând sediile ziarelor şi partidelor opoziţiei.

15. Compromiterea şi discreditarea opozanţilor erau scopuri ale dezinformării şi disimulării represiunii practicate cu prioritate de Securitate, conform documentelor CNSAS prezentate, printre altele, în Andrei Ursu „«Discernământul politic şi juridic» al Securităţii. Deghizările represiunii în timpul regimului Ceauşescu”, NRDO, nr. 1/2018.

16. Iosif Costinaş, M-am întors, Marineasa, Timişoara, 2003. Semnalat de Stefan Both, în Adevărul din 27 decembrie 2017, https://adevarul.ro/locale/timisoara/revolutia-decembrie-1989-putut-izbucni-meciul-fotbal-romania-danemarca-detaliile-revoltei-spontane-inspaimantat-securitatea-1_5a438658d7af743f8dc5f727/index.html, accesat la 2.11.2019.

17. https://mariusmioc.wordpress.com/2018/12/16/22-decembrie-1989-dimineata-la-bucuresti-zona-piata-sf-gheorghe-scandari-de-la-gorbaciov-la-ceausescu-pica-nu-va-fie-frica-video.

Scurt preambul despre caracteristicile poliţiei politice ceauşiste

În acest capitol vom aminti câteva dintre elementele esenţiale ale dictaturii ceauşiste, care au avut un rol determinant pentru starea de spirit, acţiunile şi urmările Revoluţiei române.

Tipologia dictaturii Ceauşescu

Istoriografia totalitarismului a remarcat că fiecare dictator şi-a croit poliţia secretă după chipul, respectiv specificul cultului său. În Originile totalitarismului, Hannah Arendt observa că modul de funcţionare a instrumentelor terorii era determinat, la Hitler şi Stalin, de nevoia de a conferi plauzibilitate „ficţiunilor centrale” ale sistemelor respective. Când Stalin n-a mai avut nici un „duşman” de demascat (real sau doar suspectat), principala misiune a NKVD-ului a fost să caute noi „potenţiali duşmani”, aceştia urmând să fie pedepsiţi pentru crimele pe care le-ar (putea) comite¹. În modul de control al societăţii şi în magnitudinea înregimentării prin teroare au stat şi unele dintre diferenţele între sistemele totalitare şi „simplele” dictaturi². Mai mult, tipologia regimului totalitar determina şi structura eventualei opoziţii interne. Aceste regimuri sunt „capabile să coopteze, dezamorseze, fragmenteze şi atomizeze opoziţia reală sau potenţială”³.

Tipul „sultanic” al cultului personalităţii lui Nicolae Ceauşescu a fost observat de mai mulţi autori⁴. Disidentul Gabriel Andreescu îi găsea o formulă pe cât de condensată, pe atât de revelatoare: „Orgoliul lui supradimensionat, foamea lui de glorie au secătuit repede posibilităţile limbajului declamativ al propagandei”. Alături de „profundul său dispreţ faţă de semeni, reflex al autosupraestimării, ieşirile furioase faţă de apropiaţii puterii […] viciul afişat al […] titlurilor şi onorurilor”, aceste caracteristici completează „schema psihiatrică” paranoică⁵ a dictatorului de la Bucureşti. Ceauşescu trebuia să fie stimat şi iubit în unanimitate, atât în ţară, cât şi peste hotare. Anturajul flexibil cu care s-a înconjurat printr-o continuă „rotire a cadrelor” a asigurat manifestările ditirambice, la scară naţională, dedicate omagierii până la saţietate a „celui mai iubit fiu al poporului”.

Imperativul disimulării opoziţiei şi a represiunii. Tabuul totalitar

Observăm două caracteristici ale acestei dictaturi care au avut un impact decisiv asupra tipului de represiune pe care a exercitat-o Nicolae Ceauşescu. Pe de o parte, era vorba de imperativul mascării opoziţiei. Pentru a-şi păstra poziţiile, şefii Securităţii şi ai partidului nu puteau să-i comunice liderului că în România există opoziţie autentică. Dacă ar fi făcut-o, acest mesaj ar fi pus, evident, sub semnul întrebării statutul „celui mai iubit fiu”. Şi cu aceasta ar fi periclitat poziţia mesagerului. La fel ca restul nomenclaturii, şefii Securităţii îşi manifestau, zelos, adeziunea la cultul Comandantului Suprem. Cultul în sine le cerea ca opoziţia să fie un tabu⁶. În consecinţă, şi represiunea politică trebuia mascată.

Un exemplu concludent al acestui tabu totalitar îl oferă secretarul CC al PCR Emil Bobu în declaraţia din 26 iunie 1991 dată în procesul „Lotului Timişoara”:

În 20 decembrie 1989 la orele 16:00 am ajuns la Comit[etul] Jud[eţean] de Partid, care era înconjurat de zeci de mii de oameni. Aceştia scandau Jos Ceauşescu, Libertate, Democraţie, Alegeri libere, Vrem căldură, apă, pâine ş.a. Datorită vacarmului din stradă nu am luat legătura cu cei de acolo, aşa încât s-a convenit să-şi trimită ei reprezentaţi, care au fost în nr. de aprox. 8. Cu aceştia am purtat discuţii eu, Dăscălescu, Radu Bălan, Pacoste Cornel, şi Toma Ion […]. Cei adunaţi în stradă prin reprezentanţii lor solicitau: înlăturarea lui Ceauşescu, a dictaturii, a guvernului şi alegeri libere, deschiderea graniţelor, eliberarea arestaţilor […]. Întrucât între timp Ceauşescu N. venise din Iran, l-am pus pe acesta la curent cu toate doleanţele, mai puţin cele referitoare la demisia lui şi remanierea guvernului⁷.

O declaraţie halucinantă: în timp ce Bobu a observat pe viu principala revendicare, imperativă, a „zecilor de mii” de revoluţionari, respectiv „Jos Ceauşescu, Libertate, Democraţie, Alegeri libere” şi „înlăturarea lui Ceauşescu, a dictaturii, a guvernului şi alegeri libere”, „înaltul demnitar” i-a adus la cunoştinţă dictatorului „toate doleanţele” (!) populare, „mai puţin cele referitoare la demisia lui şi remanierea guvernului”.

Este de remarcat că, în timp ce Emil Bobu şi alţi membri ai conducerii PCR au aflat abia cu această ocazie magnitudinea exasperării populare, nu acelaşi lucru se poate spune despre Securitate, care cu siguranţă avea o perspectivă mai realistă, rezultată din notele sutelor de mii de informatori ascunse în milioanele de volume ale dosarelor de urmărire informativă a populaţiei⁸.

Un al doilea aspect al regimului Ceauşescu cu un considerabil impact asupra tipului de represiune a fost dorinţa liderului român de afirmare pe plan internaţional. Fără să sacrifice principiile „socialismului ştiinţific” (ba ancorându-se în acestea mai adânc decât majoritatea celorlalte „democraţii populare” din estul Europei), Ceauşescu şi-a dorit imaginea unui „mare om de stat” care să fie acceptat atât în vest, cât şi în sferele „lumii a treia”, respectiv de ţările nealiniate. După ce în august 1975 a semnat actul final al Conferinţei pentru securitate şi cooperare în Europa la Helsinki (publicat în Buletinul Oficial nr. 92 din 13.08.1975), a încercat să convingă actorii occidentali de „respectarea drepturilor omului şi libertăţilor fundamentale, inclusiv a libertăţii de gândire, conştiinţă, religie sau de convingere” în România. De aici o a doua raţiune pentru disimularea represiunii politice de către dictatorul de la Bucureşti.

În mod practic, mascarea represiunii s-a realizat pe două direcţii. Pe de o parte, prin aplicarea conceptului de „prevenire” a actelor de opoziţie prin instituţionalizarea unei frici generalizate de Securitate. În acest scop erau folosite: intimidarea sau, în limbajul Securităţii, „influenţarea pozitivă” („atenţionări”, „avertizări”, „destrămări de anturaje”, „punerea în discuţie în colectivele de oameni ai muncii”)⁹, delaţiunea (prin recrutarea, cointeresarea şi prelucrarea a sute de mii de informatori¹⁰ şi „rezidenţi”¹¹), dezinformarea, blocajul informaţional, infiltrarea şi tentativele de reducere la tăcere a Europei Libere etc. Toate acestea au creat angoasa unei omniprezente şi atotputernice Securităţi – doar în parte justificată – în rândurile populaţiei.

Pe de altă parte, disimularea represiunii se realiza, într-o măsură mult mai mare decât s-a ştiut până acum, prin deghizarea acuzaţiilor politice împotriva opozanţilor în infracţiuni de drept comun¹².

Naţionalismul ceauşist

O altă consecinţă a „foamei de glorie” a tiranului român a fost jocul său de-a antisovietismul, în contextul mai larg al ideologiei naţional-comuniste. Pe măsură ce populaţia era dezgustată atât de dogma marxistă, cât şi de umilitorul cult al dictatorului, Ceauşescu şi-a construit o ideologie compensatoare dintr-un naţionalism primitiv, ancorat în doctrina socialismului de tip stalinist¹³. După lansarea reformelor în Uniunea Sovietică, independenţa faţă de Moscova era un fapt irelevant pentru populaţia României, al cărei dictator o împingea vertiginos spre dezastru economic sub teroarea Securităţii. De fapt, Ceauşescu a rămas ferm ancorat până în ultima clipă în Pactul de la Varşovia. Mai semnificativ, a rămas credincios marxism-leninismului stalinist, în direct contrast cu reformele lui Gorbaciov, către care societatea românească privea în 1989 cu speranţă.

În paralel cu mascarea opoziţiei, în contextul naţionalismului propagandistic al dictatorului, Securitatea a acţionat prioritar şi prin demascarea opoziţiei ca unealtă a „agenturilor străine” din est şi din vest. Instituţia specializată în dezinformare încerca să acrediteze ideea că disidenţii serveau fie interesele Uniunii Sovietice, fie ale „cercurilor imperialiste” şi „emigraţiei ostile”.

Prin antisovietismul declamativ, dar în principal subliminal, Ceauşescu a încercat, evident, să-şi agonisească o brumă de popularitate, mizând pe tendinţele rusofobe din anumite pături ale populaţiei. Nu este scopul acestei lucrări să analizeze fenomenul şi în ce măsură tendinţele amintite sunt justificate de nedreptăţile istorice pe care URSS le-a făcut României. Istoriografia a ajuns la consens asupra faptului că Ceauşescu a încercat să speculeze sentimentul general antisovietic în favoarea sa, blamând „duşmanul de la Est” pentru problemele ţării. Mai ales în perioada gorbaciovistă, Ceauşescu a încercat să deturneze atenţia populaţiei de la problemele interne inventând un „pericol de peste Prut”. A încercat să supraliciteze, pentru autopromovare, „bravura” cu care s-a opus lui Brejnev cu ocazia invadării Cehoslovaciei în 1968. Propaganda antisovietică a culminat cu acuzaţiile paranoice din timpul celebrelor teleconferinţe din decembrie 1989.

Din păcate, imaginea pozitivă pe care Gorbaciov o avea printre mulţi români datorită reformelor pe care le-a introdus în acei ani a fost uitată în mare parte. Este rezultatul propagandei fostei Securităţi, care de 30 de ani a încercat să recicleze fabulaţia lui Ceauşescu legată de iminenta invazie sovietică. Acest mit a fost fundamentul emoţional pe care mass-media a încercat să-l speculeze pentru a acredita teoria „complotului KGB-isto-FSN-ist” care ar fi pregătit şi executat o lovitură de stat la Revoluţie. Mai mult, aceeaşi conspiraţie nebuloasă ar fi organizat şi sângeroasa represiune de după 22 decembrie.

Oamenii lui Iulian Vlad au ticluit această teorie complexă pentru un singur motiv, dar esenţial pentru ei: să se autodisculpe pentru crimele comise de ei înşişi după fuga dictatorului, în cadrul „luptei de rezistenţă”. Adică acţiunile teroriste şi diversioniste pe care toată lumea le-a sesizat în timpul Revoluţiei şi care din păcate par să fi fost uitate. S-au înecat practic în masa de conspiraţii „plantate” de vechii lucrători şi dezinformatori ai Securităţii care au inundat percepţia publică.

Pentru a ne reaminti de impactul reformelor lui Gorbaciov asupra publicului şi mai ales a opozanţilor români din 1989, să cităm ce declară Dumitru Dincă, unul dintre liderii revoluţionarilor din 21 decembrie din Bucureşti:

Implicarea mea în povestea revoluţiei române începe în anul 1987-1988, când la Europa Liberă auzeam despre reformele economice pe care Gorbaciov vroia să le facă în cadrul celei mai mari puteri comuniste, Uniunea Sovietică. Am fost extrem de impresionat când am auzit că acest lider mondial proclamă drepturi şi libertăţi pe care în România nu avusesem ocazia nici să le trăiesc, nici să le aud. Aşa se face că discuţiile pe care le aveam cu diverse persoane, pentru a-mi proteja în primul rând familia şi a mă proteja şi pe mine, se axau pe aceste reforme, pe ideea reformatoare pe care o propunea Gorbaciov¹⁴.

A sesizat dictatorul nemulţumirea populară?

La plecarea în Iran, pe 18 decembrie 1989, dictatorul i-a lăsat soţiei sale Elena următoarele sarcini: „Este necesar să se explice tuturor cetăţeni (sic!) că tote aceste (sic!) au fost organizate de servicile (sic!) străine”¹⁵. Aceasta a fost de altfel şi tema obsesivă a discursurilor dictatorului cu privire la revoltă de la Timişoara în acea perioadă. Faptul că el considera de maximă importanţă „explicarea” publică că „gravele manifestări” se datorau factorului extern ascunde de fapt realizarea de către dictator a posibilităţii unei nemulţumiri populare şi implicit a pericolului unei revolte interne. Această teză se poate proba logic. Dacă Nicolae Ceauşescu simţea atât de acut nevoia unei explicaţii prin implicarea străină înseamnă că el presupunea că masele aveau o altă explicaţie, respectiv cea reală: şi anume că „gravele manifestări” erau expresia nemulţumirii populaţiei locale faţă de guvernarea sa. Dictatorul era deci conştient că poporul român putea avea o altă explicaţie pentru demonstraţiile din Timişoara. Înseamnă că el avea dubii şi asupra loialităţii societăţii româneşti faţă de conducerea sa. La fel se poate înţelege şi faptul că prin acelaşi discurs panicat chema vehement poporul la „unitate în jurul Partidului”. Este de la sine înţeles că această chemare ascundea îngrijorarea faţă de posibilitatea lipsei acelei „unităţi” a poporului în jurul său. Altfel spus, ascundea o frică subliminală de popor.

În această cheie trebuie citită, de altfel, şi degradanta ofertă a dictatorului din ultimul său discurs către popor. Promisiunile băneşti aruncate din balconul CC-ului nu erau o improvizaţie. „Alocaţi (sic!) de copii între 30-50 lei” şi „Indemnizaţi (sic!) de naştere 1000” se regăsesc într-o însemnare din zilele anterioare în agenda Elenei Ceauşescu¹⁶ (sub titlul „Retribuţie şi financiare”), dovedind că secretarul general calcula în acele zile preţul cu care îşi putea cumpăra poporul. Este încă o dovadă care nu lăsa vreun dubiu asupra neîncrederii pe care o avea în popor, cu toată sordidă şi obsesiva oratorie a „unităţii poporului în jurul Partidului”.

Fragment din agenda de lucru a Elenei Ceauşescu. Fotografie după documentul original aflat în Arhiva Naţională

Aşa se explică şi de ce Comandatul Suprem avea o profundă neîncredere în propria armată. Pur şi simplu pentru că aceasta din urmă era formată din tineri din popor. Spre deosebire de Securitate, o instituţie a cărei misiune supremă era „securitatea personală a Comandantului Suprem” şi ale cărei cadre erau selecţionate, îndoctrinate şi testate pentru această misiune.

Lupta de rezistenţă: scurtă introducere

În anul 1968, Nicolae Ceauşescu începuse să adopte tipul de socialism naţionalist pe care-l promovase şi Gheorghiu-Dej la sfârşitul vieţii. Opoziţia sa faţă de intrarea trupelor sovietice în Cehoslovacia din august al acelui an nu reflectă atât o simpatie specială pentru „primăvara de la Praga”, cât încercarea de a câştiga o anumită legitimitate internă şi în vest. Pe plan intern, el miza pe vechile resentimente antiruseşti şi antisovietice din etosul naţional. Ca dovadă că nu aprecierea pentru „socialismul cu faţă umană” l-a făcut pe Ceauşescu să adopte o poziţie divergentă faţă de Moscova stă faptul că el nu şi-a însuşit vreuna din reformele lui Dubček. Mai degrabă invers. Pentru a-şi consolida puterea, în perioada care a urmat, a trecut la epurări masive în conducerea de partid şi de stat, asigurându-şi în scurt timp o nomenclatură loială şi pliabilă. Epurările au inclus Armata şi Securitatea. În timp, a instituit una dintre cele mai represive dictaturi absolute, bazându-se pe un cult al personalităţii din ce în ce mai detestat de popor.

Însă lui Ceauşescu i-a rămas îngrijorarea faţă de eventualitatea unei invazii sovietice de tipul celei din Cehoslovacia. Întrucât într-un război convenţional cu URSS îşi dădea şi el seama că nu avea vreo şansă, a imaginat conceptul de „război al întregului popor”¹⁷. Un rol important în această doctrină îi revenea „luptei de rezistenţă pe teritoriul vremelnic ocupat de inamic”. Aceasta s-ar fi declanşat în momentul în care dictatorul ar fi fost înlăturat de la putere în urma unei invazii străine.

Securitatea urma să aibă un rol important în această luptă, fapt vizibil în articolele din revista strict secretă Securitatea¹⁸, unde în anii ’80 apar din ce în ce mai frecvent articole pe această temă. Pe măsura exacerbării cultului personalităţii şi a scăderii nivelului de trai apar mişcări revendicative (greva minerilor din Valea Jiului din 1977, revolta muncitorilor din Braşov din 1987). Planurile Securităţii pentru „lupta de rezistenţă” par să se adapteze din ce în ce mai mult cazului în care pierderea puterii s-ar fi putut datora unei revolte interne, probabil cu sprijin extern. Articolele din revista respectivă sunt din ce în ce mai frecvente, spre sfârşitul anilor ’80 devenind un subiect constant. Iar planul de luptă al Securităţii devine din ce în ce mai independent de cel al Armatei.

Ideologic, evoluţia planurilor Securităţii reflecta excesele cultului personalităţii dictatorului. Planurile iniţiale, din anii ’70, mai făceau aluzie la „concepţia Partidului Comunist Român şi a guvernului ţării noastre despre apărarea patriei socialiste”. În anii ’80, articolele se referă tot mai mult doar la operele Comandantului Suprem. Misiunea „de cea mai mare importanţă a întregului efectiv” al Securităţii devenise „asigurarea securităţii Comandantului Suprem”¹⁹.

În articolele amintite, deşi pare că e vorba de o luptă împotriva unei invazii externe, sarcinile Securităţii în timpul „luptei de rezistenţă” se axau pe „descoperirea”, „neutralizarea” şi „lichidarea” elementelor duşmănoase orânduirii de stat din interior. Era vorba de „grupurile de populaţie […] care sprijină acţiunile inamicului”, „grupurile, bandele sau organizaţiile” care „trec la acţiuni violente şi făţişe împotriva orânduirii de stat”²⁰ şi care ar fi putut astfel acapara „vremelnic” puterea. Se considera că opozanţii dictatorului puteau deveni „elemente constituite în organizaţii şi bande subversive” sau „grupări de persoane care trec la acţiuni violente şi făţişe împotriva orânduirii de stat”. Alţi „inamici” ai Securităţii erau cei care „se dedau la agitaţie verbală, răspândire de zvonuri, manifeste, inscripţii cu conţinut duşmănos” sau persoanele „necunoscute anterior dar care, în noile condiţii create”, puteau „să treacă la acţiuni împotriva Securităţii statului nostru”. După cum se poate uşor imagina, pe 22 decembrie, aceşti inamici erau cea mai mare parte a populaţiei României.

„Bandele” respective urmau să fie „demoralizate” şi „destrămate” de forţe ale Securităţii pregătite pentru această luptă. Acţiunile preconizate includeau „neutralizarea ori lichidarea elementelor duşmănoase de tot felul care sprijină sau trec de partea agresorului”, cât şi a „indivizilor care […] alimentează o stare de spirit nesănătoasă în rândul populaţiei prin agitaţie verbală, răspândire de zvonuri, manifeste, inscripţii cu conţinut duşmănos”²¹. De remarcat că în cadrul acestei lupte a Securităţii, adversarul sunt vechii duşmani ai dictaturii, cei care fac „agitaţie verbală” şi răspândesc „inscripţii duşmănoase”, adică opoziţia împotriva lui Nicolae Ceauşescu. Era de aşteptat, atâta vreme cât scopul acestei lupte este „asigurarea securităţii personale a Comandantului suprem”²². Probabil că nu mai e nevoie să subliniem că acţiunile de „lichidare” de către o forţă de luptă înarmată a unei populaţii civile (opozanţii) se circumscriu, conform definiţiei, actelor de terorism. La acestea se adaugă „producerea de pierderi umane şi materiale forţelor armate ale inamicului”.

După cum se va vedea în continuare, pe 22 decembrie 1989, „forţele armate ale inamicului” erau, pentru Securitate, Armata Română.

Misiunile şi modalităţile „luptei de rezistenţă”

Modul în care forţele Securităţii urmau să acţioneze în această luptă includea următoarele metode.

Atacurile trebuiau să fie:

– „de scurtă durată şi violente”;

– concentrate asupra unor „obiective” „de mare importanţă”;

– independente, „ducându-se în condiţiile lipsei unor vecini apropriaţi şi-a sprijinului altor forţe militare”;

– cu „forţe relativ puţin numeroase”.

Acţiunile necesitau o pregătire „îndelungată”, prin „cunoaşterea amănunţită a particularităţilor terenului”, şi se desfăşurau, „de regulă, noaptea”, „în momente şi locuri în care să se realizeze surprinderea inamicului”²³.

Aceste metode au fost identificate, aşa cum vom arăta, în mesajul codificat din Scânteia tineretului din 18 decembrie. În perioada 22-31 decembrie 1989, ele au fost şi puse în aplicare întocmai, în toată ţara, după cum va reieşi din capitolele care urmează.

„Dezinformarea inamicului prin căi şi mijloace diversificate”, respectiv „prin presă, radio, televiziune, agenţi”, avea un rol important în luptă, ca şi „introducerea unor cadre acoperite în administraţia instalată temporar de inamic”²⁴. Securitatea a pus în aplicare şi aceste obiective la Revoluţie. Dosarele de la CNSAS au dovedit în aceşti ani că unii dintre „revoluţionarii” care au intrat din primul moment în FSN erau surse ale Securităţii, ca, de exemplu, Constantin Isac.

Lucrătorii de Securitate urmau să „formeze grupe de acţiune pentru realizarea unor combinaţii operative (răpirea unor comandanţi şi infiltrare în rândul inamicului)”. După cum am arătat în studiul amintit²⁵, cazul Trosca a reprezentat o încercare de punere în aplicare a acestei metode din planul „luptei de rezistenţă”.

În paginile care urmează, vom exemplifica, printr-un număr semnificativ de declaraţii ale martorilor, faptul că scopul teroriştilor de după 22 decembrie a fost să-i creeze Armatei „o stare permanentă de nesiguranţă, de teamă, prin lovituri date neîncetat”²⁶. Este ceea ce prevedea planul luptei de rezistenţă din articolele din revista Securitatea. Securitatea era preocupată de „situaţia operativă în armată”. Soldaţii erau suspectaţi de Ceauşescu şi de Securitate, pe bună dreptate, că ar putea trece de partea „duşmanului” (respectiv, să fraternizeze cu participanţii la revoltă). Aşa cum de altfel s-a şi întâmplat. Or, în această eventualitate, lupta în „ilegalitate” a „detaşamentelor” pregătite de Securitate urma, evident, să se desfăşoare împotriva Armatei.

Vom detalia pe larg într-un capitol ulterior „lupta de rezistenţă pe teritoriul vremelnic ocupat de inamic” a Securităţii.

1. Roy T. Tsao, „The Three Phases of Arendt’s Theory of Totalitarianism”, Social Research, vol. 69, nr. 2, 2002, cu referire la Originile totalitarismului, prima ediţie, filele 401-402.

2. Gabriel Andreescu, în impresionantul volum de memorialistica L-am urât pe Ceauşescu, sesiza o caracteristică definitorie a sistemului totalitar: „perfecţiunea pe care o atinge în stăpânirea populaţiei”.

3. Richard Andrew Hall, „Theories of Collective Action and Revolution: Evidence from the Romanian Transition of December 1989”, Europe-Asia Studies, vol. 52, nr. 6, 2000, pp. 1069-1093.

4. De exemplu, Juan Linz, Alfred Stepan, „The Effects of Totalitarianism-cum-Sultanism on Democratic Transition: Romania”, în Problems of Democratic Transition and Consolidation: Southern Europe, South America, and Post-Communist Europe, The Johns Hopkins University Press, Baltimore, Londra, 1996; Dennis Deletant, Romania Under Communist Rule, ed. a II-a revăzută, Civic Academy Foundation, Bucureşti, 2006.

5. Gabriel Andreescu, op. cit.

6. Vom numi acest imperativ de eludare a opoziţiei de către şefii Securităţii şi restul anturajului său, pentru a nu-l contraria pe „iubitul fiu”, tabuul totalitar.

7. Dosarul 24/1991 al Curţii Supreme de Justiţie, Secţia Militară („Lotul Timişoara”), „Coman şi alţii”, vol. 21, fila 108.

8. Cifrele, evident, aproximate, sunt bazate pe dimensiunea fondurilor arhivistice ale CNSAS.

9. Termeni predilecţi folosiţi în documentele Securităţii de la CNSAS (dosare informative, dosare-problemă, planuri de muncă, rapoarte, revista Securitatea etc).

10. Dennis Deletant (1994) oferă numărul estimat de Silviu Brucan la 700.000 de informatori, menţionând că cifrele estimative care circulau în presă în anii ’90, probabil fără vreo bază reală, erau de mai multe milioane. Cert este că informatorii activau în fiecare „minister, birou, fabrică, institut, hotel, spital sau şcoală” (Dennis Deletant, „Studiu introductiv. Securitatea şi statul poliţienesc în România [1948-1989]”, în Banalitatea răului. O istorie a Securităţii în documente [1949-1989], Polirom, Iaşi, 2002).

11. Informatori plătiţi atât de întreprinderea unde lucrau, cât şi de Securitate.

12. Vezi Andrei Ursu, „«Discernământul politic şi juridic» al Securităţii. Deghizările represiunii în timpul regimului Ceauşescu”, NRDO, nr. 1/2018.

13. Dragoş Petrescu, Entangled Revolutions, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 2014.

14. Dumitru Dincă, „Mărturii de la Baricadă”, Caietele Revoluţiei, nr. 1(14)/2008.

15. Arhivele Naţionale, Serviciul Arhive Naţionale Istorice Centrale, Biroul Arhive Contemporane, nr. inventar 2800, fond CC al PCR, Cabinetul 2, u.a. 13.

16. Ibidem.

17. Iniţial prin Legea nr. 14/28.12.1972 privind organizarea apărării naţionale a Republicii Socialiste România, publicată în Monitorul Oficial nr. 160 din 29.12.1972. O altă sursă de inspiraţie a liderului român pentru această doctrină pare să fi fost planul luptei de partizani al lui Tito împotriva unei eventuale invazii sovietice în 1948 sau chiar ulterior.

18. Multe dintre numerele acestei reviste sunt accesibile pe site-ul CNSAS: http://www.cnsas.ro/periodicul_securitatea.html.

19. CNSAS, cota D 13421, vol. 12, ff. 1-168, ff. 42-42v.

20. Lt.-col. Filip Teodorescu, mr. Dumitru Peţanca, lt.-col. Claudiu Bucur, col. Ioan Bordei, lt.-col. Valeriu Gheorghe şi mr. Alexandru Curcă Stănescu, „Particularităţi ale muncii de Securitate pe profil de informaţii interne, contrainformaţii în sectoarele economice, contraspionaj şi contrainformaţii militare în perioada iniţială şi pe timpul ducerii războiului de către întregul popor”, Securitatea, nr. 4(76)/1986.

21. Unul dintre scopurile principale ale luptei de rezistenţă era „să creeze agresorului o stare permanentă de nesiguranţă, de teamă, prin lovituri date neîncetat, pentru a-l obliga să angajeze forţe numeroase pentru paza şi apărarea imediata a obiectivelor şi elementelor sale de dispozitiv”. Vezi lt.-col. Tudor Alexandru şi cpt. Nicolae Catană, „Lupta de rezistenţă în cadrul războiului de apărare a patriei. Particularităţi ale participării unităţilor centrale şi teritoriale de Securitate la organizarea şi ducerea luptei de rezistenţă pe teritoriul vremelnic ocupat de inamic”, Securitatea, nr. 1(85)/1989, pp. 25-34. Poate fi consultat şi la http://www.cnsas.ro/documente/periodicul_Securitatea/ Securitatea%201989-1-85.pdf, accesat la 20.11.2018.

22. Ibidem.

23. Ibidem.

24. Lt.-col. Filip Teodorescu, mr. Dumitru Peţanca, lt.-col. Claudiu Bucur, col. Ioan Bordei, lt.-col. Valeriu Gherghe şi mr. Alexandru Curcă Stănescu, art. cit.

25. Andrei Ursu, Mădălin Hodor, Roland O. Thomasson, „«Cine a tras în noi după 22?». Studiu asupra vinovăţiilor pentru victimele Revoluţiei Române din decembrie 1989”, NRDO, nr. 4/2018.

26. Lt.-col. Tudor Alexandru şi cpt. Nicolae Catană, art. cit.