Gheorghi Vladimov, Vernâi Ruslan

Copyright © Gheorghi Vladimov, 1975

All rights reserved

© 2018 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7682-8

ISBN PDF: 978-973-46-7683-5

ISBN print: 978-973-46-7418-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Andrew Buckin/Dreamstime.com, Edoma/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Pînă să devină cunoscut prin textele sale beletristice, GHEORGHI VLADIMOV (1931-2003), jurist de profesie, a scris articole de critică literară şi de teatru şi a lucrat ca redactor la revista Novîi mir. După o primă nuvelă care l-a consacrat, Marele zăcămînt, Vladimov va scrie un roman, Trei minute de tăcere, şi, în paralel, va lucra la Ruslan cel credincios, despre care multă vreme cititorii vor crede că e semnat de Soljeniţîn. În 1983 este obligat să emigreze în Occident, unde scrie capodopera Generalul şi armata sa (1994), roman care urmează tradiţia epică tolstoiană. Spirit raţional, mare iubitor de dreptate şi adevăr, cu Tolstoi şi Cehov drept precursori, Vladimov cultivă o proză veridică, tăioasă, de o deosebită forţă, dar, în acelaşi timp, metaforică şi pătrunsă de lirism, mărci ale unui talent literar viguros.

Ce-ați făcut, domnilor!

M. Gorki, Barbarii

1

Toată noaptea a urlat viscolul, zgâlţâind cu scrâşnet felinarele şi zdrăngănind zăvorul de afară. Spre dimineaţă însă, urgia s-a domolit, s-a potolit şi a venit stăpânul. S-a aşezat pe un taburet, cuprinzându-şi genunchiul cu o mână umflată şi roşie. Şi-a aprins o ţigară, aşteptând ca Ruslan să-şi termine de lipăit fiertura. Stăpânul îşi adusese cu el automatul şi îl agăţase de un cârlig în colţul cuştii – asta însemna că urmează slujba, ceea ce nu se mai întâmplase de mult, prin urmare, se cuvenea să mănânce încet, fără grabă, dar şi fără zăbavă.

Astăzi căpătase un os mare, dulce şi atât de promiţător, încât îi venea să-l ducă în colţul lui de îndată şi să-l împingă în culcuş, ca apoi să-l roadă cum se cuvine – în întuneric şi singurătate. Dar, de față cu stăpânul, se sfia să-l scoată din blid şi, pentru orice eventualitate, jupui doar toată carnea de pe el – experienţa îi spunea că, la întoarcere, s-ar putea să nici nu-l mai găsească. Împingându-l atent cu botul, lipăi grăsimea de la suprafaţă, apoi se apucă să înfulece cocoloaşele calde de la fund, scăpându-le şi iar prinzându-le, când, deodată, stăpânul făcu o mişcare bruscă şi întrebă nerăbdător:

— Gata?

Se ridică în picioare şi aruncă jos mucul de ţigară. Acesta nimeri în blidul cu fiertură şi sfârâi. Așa ceva nu se mai întâmplase niciodată, însă Ruslan nu lăsă să se observe că l-ar fi mirat ori jignit, ci doar își înălţă privirea spre stăpânul său şi dădu din coada stufoasă, în semn de mulţumire pentru hrană și că este gata să se achite numaidecât prin muncă. Nu-şi mai îngădui să se uite la os, ci plescăi doar grăbit din blidul cu apă. Se simţea pregătit pentru misiune.

— Să plecăm, dar.

Stăpânul îi întinse zgarda. Dând din urechi drept răspuns la atingerea mâinilor lui, Ruslan îşi vârî bucuros gâtul în ea. Stăpânul îi încheie catarama, după ce verifică să nu-l strângă prea tare. O parte din curea şi-o petrecu peste mână, iar capătul şi-l prinse de centiron – în felul ăsta, rămâneau legaţi şi nu se pierdeau unul de altul pe timpul misiunii. Cu mâna liberă îşi săltă automatul, îl apucă de curea şi-l trecu la spate, cu ţeava îmbrobonată în jos. Din obişnuinţă, Ruslan îşi ocupă locul la piciorul stâng al stăpânului.

Străbătură coridorul întunecos, spre care dădeau uşile acoperite cu plasă groasă ale tuturor cuştilor. Printre zăbrele, străluceau umed priviri piezişe; câinii flămânzi scheunau, împungeau plasa cu frunţile bombate, iar în capătul cel mai îndepărtat un câine lătra din răsputeri, cuprins de o invidie înverşunată, năprasnică. Ruslan se simţi mândru că acum el este primul scos la datorie.

Dar abia se deschise uşa de afară, că o lumină albă, orbitor de strălucitoare, îi năvăli în faţă, încât, mijindu-şi ochii, sări, mârâind, îndărăt.

— Ei, ei! spuse stăpânul şi smuci de cureaua zgărzii. Te-i lenevit, jigodie. Ce te dai napoi, n-oi mai fi văzut zăpadă?

Deci asta urlase toată noaptea. Şi uite cum se aşternuse – ca o pătură groasă și pufoasă peste terenul pustiu, pe acoperişurile cazărmii, ale magaziilor și garajului, ca nişte căciuli – pe felinare, pe băncile din jurul coşului pentru mucuri. De câte ori n-o văzuse el în viaţa lui şi totuşi, de fiecare dată, i se părea o ciudăţenie. Ştia că la stăpâni asta se cheamă „zăpadă“, însă el n-ar prea fi de acord ca aceasta să poarte în general vreun nume. Pentru Ruslan era pur şi simplu ceva alb. Şi, din pricina lui, totul îşi pierdea denumirea, totul se schimba, tot ce era obişnuit pentru ochiul şi nasul lui, lumea devenea pustie şi mută, toate urmele dispăreau. Un singur şir însă se distingea clar – de la bucătărie până în prag – erau cizmele stăpânului. În clipa următoare, albul i se năpusti în nări, răscolindu-l profund; îşi afundă în el botul până la sprâncene şi trase o brazdă, umplându-şi toată gura; pufnind, îi lătră chiar o nerozie veselă, însemnând, aproximativ: „Nu-mi umbla mie cu braşoave, că te cunosc eu!“. Stăpânul nu-l strunea, lăsase cureaua liberă cât era de lungă şi Ruslan ba rămânea în urmă, ba alerga înainte – albit deja la gene, sprâncene şi bărbie, nu se putea potoli nicicum, nu se mai sătura de adulmecat şi de respirat în voie.

Tocmai de aceea a şi săvârşit o mică greşeală – când eşti la datorie, uită-te unde trebuie. Ceva l-a pus totuşi în gardă, aşa că şi-a ciulit bine urechile şi a încremenit, cuprins de un vag sentiment de nelinişte. La dreapta, se înşirau stâlpii jupuiţi şi sârma ghimpată, iar mai departe – câmpul pustiu şi perdeaua crestată, întunecată a pădurilor; la stânga – aceiaşi stâlpi şi sârma ghimpată, şi aceeaşi bucată de pământ, însă presărată cu barăci scunde, ca nişte hrube, din bârne înnegrite de vreme. Ca întotdeauna, ele îl priveau cu ferestruicile oarbe, acoperite de chiciură, ca o albeaţă pe ochi. Toate erau la locul lor, nu se clintise nimic. O linişte neobişnuită, nemaipomenită pogorâse însă asupra lumii, paşii stăpânului se afundau în ea, de parcă mergea pe un covor de pâslă. Şi, lucru ciudat, nimeni nu făcuse cu răsuflarea lui nici măcar o găurică în gheaţa acelor ferestruici – de curiozitate, să vadă ce se mai întâmplă pe lume (căci, în privinţa aceasta, oamenii nu se deosebesc prin nimic de câini!). Barăcile însele arătau straniu de plate, parcă ar fi fost pictate în alb şi nu scoteau nici un sunet, ca şi cum cei care le locuiau, făcând gălăgie şi duhnind, ar fi pierit cu toţii deodată, într-o singură noapte.

Dar, dacă ar fi pierit toţi, el ar fi simţit asta! Dacă nu el, atunci alţi câini – vreunul dintre ei ar fi visat negreşit acest lucru şi i-ar fi trezit pe ceilalţi cu urletul lui. „Nu sunt acolo, gândi Ruslan. Oare unde-au dispărut?“ Dar se ruşină pe dată de lipsa lui de isteţime. N-au murit, au evadat! De tulburare, prinse să tremure tot, să respire des şi cu zgomot; ar fi vrut să scuture cureaua şi să-l tragă pe stăpân, cum se întâmpla în zilele acelea rare, neobişnuite, când alergau uneori verste întregi şi totuşi îi ajungeau din urmă – nu li s-a întâmplat niciodată să nu-i prindă! – şi începea Slujba cea adevărată, cel mai frumos lucru pe care-l cunoştea Ruslan.

Cu toate acestea, nu totul se încadra în acel ceva neobişnuit şi rar. Ruslan ştia cuvântul „evadare“, deosebea chiar „evadare izolată“ de „evadare în grup“, doar că, în asemenea zile, era întotdeauna zarvă multă, agitaţie nervoasă, stăpânii ţipau unii la alţii din nimic, ba chiar şi câinii o păţeau pentru un fleac şi, uluiţi şi furioşi, se încăierau la rându-le și se potoleau numai când porneau în urmărire. Asemenea linişte nu mai întâlnise niciodată şi acest lucru îi trezea cele mai groaznice bănuieli. Se pare că evadaseră toţi locatarii barăcilor, iar stăpânii – după ei, şi atât de grăbiţi, că nu mai apucaseră să-şi ia nici câinii, or fără câini, despre ce urmărire mai poate fi vorba! Acum, doar ei doi, stăpânul şi Ruslan, trebuie să-i găsească pe toţi şi să-i gonească la loc – toată turma puturoasă, mugindă, înnebunită.

Câinele simţi o sfârşeală şi o groază care-i îngheţau măruntaiele şi alergă înainte, ca să i se uite stăpânului în ochi. Dar şi cu stăpânul era ceva în neregulă: se gârbovea aşa de ciudat, privind mohorât în lături, iar mâna trecută prin cureaua automatului nu şi-o ţinea pe curea, ca de obicei, ci tremurândă, în buzunarul mantalei. Ruslan se gândi chiar că şi stăpânul simte fiori de gheaţă în pântece şi nu era de mirare după ce îi aștepta azi! Se lipi de mantaua lui, îşi frecă umărul de ea – asta însemna că înţelege totul şi e gata de orice, chiar şi să moară. Ruslan nu fusese niciodată pe moarte, dar văzuse cum se sfârşesc şi oamenii, şi câinii. Nimic nu-i mai înfricoşător, dar, dacă-i împreună cu stăpânul, atunci e altceva, o să reziste. Numai că stăpânul nu i-a luat în seamă atingerea, nu l-a încurajat drept răspuns, aşa cum făcea mereu, punându-i mâna pe frunte – or, asta era de rău.

Deodată, văzu ceva ce-i ridică părul măciucă pe grumaz şi-i aduse în gât un mârâit gâlgâitor. Nu se remarca printr-o vedere bună – şi îşi cunoştea defectul, răscumpărându-l cinstit prin zel şi instinct –, dar îi sări în ochi poarta principală a lagărului, de îndată ce el şi stăpânul intrară pe portiță în zona interzisă. Atât de stranie era priveliștea acestei porți, încât lui Ruslan nici nu-i venea să-și creadă ochilor. Stătea larg deschisă, scârţâind în vânt din balamalele lungi şi ruginite, şi nu alerga nimeni spre ea, cu ţipete şi împuşcături, grăbindu-se să o închidă numaidecât. Mai mult, şi a doua poartă, din cealaltă parte a zonei interzise, care nu se deschidea niciodată în acelaşi timp cu prima, era acum larg deschisă; drumul alb ieşea din lagăr nedelimitat, netrasat şi se avânta spre orizontul întunecat, în păduri…

Dar ce se întâmplase cu turnul de pază! Era de nerecunoscut, orbise complet: un proiector zăcea pe jos, înzăpezit, un altul, rânjindu-şi colţii de sticlă spartă, atârna de un cablu. Dispăruseră din turn, nu se ştie unde, şi cojocul alb, şi căciula de blană cu urechi, şi ţeava neagră cu muchii, aţintită veşnic în jos. Doar pânza roşie decolorată a mai rămas deasupra porţii, însă sfâşiată de cineva în bucăţi, atârnând hidos şi zbătându-se în vânt. Însă Ruslan avea propria lui relație cu această pânză, cu inscripțiile ei albe misterioase¹: prea i se întipărise în suflet cum, în serile întunecoase, după lucru, pe orice vreme – fie viscol, fie ger sau ploaie torenţială – coloana deţinuţilor se oprea în faţa ei, flancată de stăpâni şi câini, şi ambele proiectoare se aprindeau şi îşi încrucişau pe ea razele fumurii; pânza era numai văpaie – pe toată lăţimea porţii – şi deţinuţii îşi înălţau fără voie capetele şi, zgribuliţi, îşi pironeau privirile pe inscripţia ei orbitoare. Lui Ruslan nu i-a fost dat să pătrundă întreaga înţelepciune ascunsă a acesteia, însă şi pe el îl înţepau ochii până la lacrimi, şi el era cuprins dintr-odată de un fior, de o dulce tristeţe şi de o încântare insuportabilă, care îl înţepeneau pe dinăuntru ca un leşin.

Aceste pierderi şi distrugeri l-au zguduit pe Ruslan, neruşinarea fugarilor l-a făcut să-şi piardă capul. Cum de-au crezut ei că de data asta nu vor fi prinşi! Şi cum au ştiut dinainte că va ninge şi se vor şterge toate urmele și că e greu pentru un câine să lucreze în frig. Dar cel mai dezgustător e că nici nu se feriseră din cale-afară: îşi aduce bine aminte de ultimele zile, inexplicabile, când câinii tânjeau după slujba lor şi venea doar stăpânul lui Ruslan, însă şi el fără automat, să-i hrănească şi să-i lase să se dezmorţească puţin în curtea de plimbare, ţine minte cum s-au purtat în tot acest răstimp deţinuţii din lagăr. Cât se poate de ciudat: hoinăriseră în cârduri prin întreaga zonă de locuit, țiuiseră din armonică, zbieraseră cântece, ba chiar se apucaseră să zădărască şi câinii, imitându-i – atât de caraghios şi fără nici o noimă. Cum de stăpânul nu observase chiar nimic, când câinii, toţi până la unul, simțiseră că ceva e în neregulă şi, din pricina neliniştii teribile, şi-au ros culcuşurile!

Ruslan nu-l învinuia pe stăpân, nu-i reproşa nimic. Nu mai era tânăr şi ştia: stăpânii greşesc uneori. Dar lor le era permis. Însă acest lucru nu le era îngăduit câinilor şi deţinuţilor, care răspund întotdeauna pentru greşelile lor şi adesea şi pentru ale stăpânilor. Iar dacă aşa s-a întâmplat, Ruslan ştia că trebuie să împartă răspunderea greşelii cu stăpânul și să-l ajute s-o îndrepte cu orice preţ. Gândindu-se cât de iscusit l-au tras pe sfoară fugarii pe stăpân, Ruslan pur şi simplu se stârnea să acţioneze, îşi întreţinea furia până când se supără de-adevăratelea. Furia lui era de culoare galbenă. În galben se colorau cerul şi zăpada, galbene deveneau feţele fugarilor, care se întorceau îngroziţi, din goană, spre el, ca nişte pete galbene apăreau tălpile acestora. În timp ce vedea aievea toată scena, nu se putu abţine şi se năpusti, lătrând turbat. Trăgând după el cureaua lată, tăbăcită, îl târî spre poartă pe stăpân.

— Ce-i cu tine, boaită, ce-ai?

Stăpânul abia se mai ţinea pe picioare. Îl smuci pe Ruslan spre sine şi, ca să-l domolească, îşi făcu numărul obişnuit: îl trase în sus de zgardă, aşa încât labele din faţă îi atârnau în aer. Ruslan nu mai mârâia, horcăia deja.

— Unde te răpezi, te temi că n-ajungi în rai? Numai de-aldi tini lipsau pi-acolo.

Îl lăsă apoi jos, îi desfăcu catarama de la zgardă, strânse cureaua şi-o vârî în buzunarul mantalei.

— Iaca, du-te acu. Du-te nainte, n-ai să greşăşti.

Îi arătă cu mâna spre câmp, de-a lungul drumului alb şi aceasta putea să însemne doar: „Caută, Ruslan“. Asemenea lucruri Ruslan le pricepea şi fără comandă. Numai că nu adulmecă nici o urmă, nici părere de urmă.

Îi aruncă stăpânului o privire rapidă şi neliniştită, disperată aproape, şi, cu capul în jos, spulberând zăpada cu botul, făcu turul cuvenit. Mirosea a ierburi uscate, a putregai, a şoareci, a cenuşă, însă a oameni – ba. Fără zăbavă, făcu al doilea tur – mai larg. Din nou – nimic. Atât de demult trecuseră pe-aici, că era o nerozie măcar să încerci să adulmeci vreo urmă. Să-l înşele însă, să-l ducă pe stăpân aşa, la nimereală, ca apoi s-o facă pe nebunul, cum că stăpânul însuşi încurcase ceva, iar acum are pretenţie de la el – Ruslan nu-şi permitea asemenea glume. Iar stăpânul nu putea să încurce nimic, ei plecaseră pe poartă, era clar ca lumina zilei, aşa că mai caută dacă ai ce. Curând se simţi sleit de puteri, de parcă îi scosese cineva măruntaiele, şi se trânti cu fundul în zăpadă. Cu limba aburindă, atârnând într-o parte, clipind vinovat din ochi, ciulindu-și urechile, îşi recunoscu sincer neputinţa.

Stăpânul îl privi şi-şi strâmbă răutăcios buzele. Ruslan nu găsi nici cel mai mic semn de înţelegere în ochii lui, în cupele acestea uimitoare, pline de un albastru tulbure – doar răceală şi batjocură. Ar fi vrut să se lungească la pământ, să se târască pe burtă, deşi ştia că erau inutile orice rugăminţi şi tânguiri. Tot ce doreau aceste două cupe, cele mai dragi din lume, se îndeplinea întotdeauna, oricât te-ai fi văitat şi i-ai fi lins cizmele unse cu cremă usturătoare şi puturoasă. Ruslan a şi vrut să încerce asta cândva, dar a văzut cum a făcut-o odată un om şi omului nu i-a fost de nici un folos.

— Mai departe, poate? întrebă stăpânul. Ori ai vrea aici, mai aproape de casă?

Aruncă o privire spre poartă şi-şi trase încet automatul de pe umăr.

— Tot un drac, se poate ş-aici…

Ruslan fu cuprins de tremur şi-l apucă un căscat neaşteptat, care-i muta fălcile din loc, însă şi-l birui şi se ridică în picioare. Nici n-ar fi putut altfel. Tot ce e mai înspăimântător, fiara înfruntă în picioare. Iar el înţelesese că venise la el în această zi albă, că se întâmplase chiar cu o clipă înainte, că n-aveai cum să eviți ce avea să urmeze şi că nu poţi învinovăţi pe nimeni. Cine-i de vină că, iată, şi el a încetat să înţeleagă ce şi cum?

Ştia bine ce se petrece după asta, atunci când câinele încetează să mai înţeleagă ce şi cum. Nu te mai salvează nici un fel de merite anterioare. Prima dată, din câte ţinea el minte, se întâmplase cu Rex, un câine cu multă experienţă şi extrem de zelos, răsfăţatul stăpânilor, pe care, în virtutea tinereţii sale, Ruslan îl invidiase nespus. Ziua căderii lui Rex a fost dintre cele mai obişnuite, nici un câine n-a avut vreo presimţire: ca de obicei, luaseră în primire convoiul la postul de gardă şi, tot ca de obicei, număraseră toţi deţinuţii şi fuseseră rostite cuvintele obişnuite. Și chiar în clipa aceea, când abia se depărtau de poartă, brusc un deţinut a prins să urle sălbatic, ca din gură de şarpe, şi a luat-o la goană. Smintitul, unde ar fi putut să se ascundă în câmp deschis, în văzul tuturor! Şi nici nu s-a ascuns, nici nu s-a stins strigătul lui, că automatele s-au pornit să răpăie, trei-patru deodată, iar de sus, din turnul de pază, li s-a alăturat şi mitraliorul. Da, oricât ar părea de ciudat, de asemenea prostii erau în stare uneori cei cu două picioare! Însă, prin nerozia lui, deținutul l-a indus în eroare pe Rex, care mergea alături şi trebuia să fie cu ochii în patru şi să presimtă totul dinainte, iar dacă a scăpat momentul și a făcut o greşeală, trebuia să se repeadă pe urmele fugarului şi să-l doboare numaidecât. Rex însă, captivat de privelişte, s-a aşezat, cu limba scoasă, şi a lăsat să mai iasă vreo trei din rând şi să strige la stăpâni, dând din mâini. Au fost iute împinşi la loc, cu paturile armelor, ajutaţi fiind şi de câini, dar Rex nici la asta n-a luat parte! Nu mai înțelegea deloc ce şi cum. S-a repezit spre omul din câmp – care nici nu mai horcăia! – şi şi-a înfipt colţii în braţul lui drept. A fost atât de prostesc, încât nici măcar n-a mai mârâit, ci a scos doar un schelălăit jalnic. Stăpânul lui Rex l-a târât la o parte şi, de faţă cu toţi, l-a lovit zdravăn cu cizma în burtă. În ziua aceea, i-au mai încredinţat paza convoiului, dar toţi câinii au înţeles, și el mai bine decât oricare: se întâmplase ireparabilul.

Toată seara, după serviciu, a suferit din pricina ruşinii. Zăcea de parcă ar fi fost bolnav, cu botul într-un colţ al cuştii, fără să se atingă de mâncare, iar noaptea una-două se punea pe urlat, înnebunind toţi câinii cu presimţiri îngrozitoare, nelăsându-i să închidă un ochi. În dimineața următoare, stăpânul lui Rex a venit după el şi, oricât a scheunat, oricât i-a lins cizmele, nu i-a folosit la nimic. L-au dus dincolo de sârma ghimpată, pe câmp, au auzit cu toții o rafală scurtă şi Rex nu s-a mai întors. Nu se poate spune că a dispărut imediat şi pentru totdeauna – prezenţa lui s-a mai făcut simţită în zonă vreo câteva zile şi, nu departe de drum, câinii i-au văzut coastele umflate, pe care le ciuguleau ciorile, şi şi-au amintit de cumplita lui greșeală. Apoi n-a mai rămas nici urmă din Rex. Cuşca i-au spălat-o cu săpun, i-au schimbat culcuşul şi castronul, pe uşă a fost agăţată altă tăbliţă şi acolo s-a instalat Amur, un novice care avea toată viaţa înainte.

Mai devreme sau mai târziu, așa se întâmpla cu toţi. Unii îşi pierdeau mirosul sau orbeau de bătrâneţe, alţii se obişnuiau prea tare cu escortaţii şi începeau să le facă mici favoruri; erau şi dintre aceia care, din pricina slujbei îndelungate, erau atinşi de-o groaznică întunecare a minţii, ce-i făcea să mârâie şi să se repeadă la propriul lor stăpân. Dar sfârşitul era acelaşi – toţi plecau pe drumul lui Rex, dincolo de sârma ghimpată. Ruslan îşi amintea de o singură excepţie, când câinele murise în cuşca lui. Odată, într-o încăierare cu doi fugari, lui Buran² îi fusese frântă şira spinării cu o ţeavă de fier, stăpânii l-au adus din pădure pe o manta, l-au mângâiat şi l-au tras uşurel de ureche, spunând: „Buran e bun, bravo, Buran e grozav, i-ai prins, Buran!“. Nu mai ştiau ce să-i mai dea să mănânce. Iar în seara aceea, i-au pus ceva în mâncare şi el şi-a dat duhul pe dată, în convulsii.

Aşa era tradiția, ca Slujba pentru un câine să se termine întotdeauna cu moartea de mâna stăpânului şi, în toţi cei opt ani petrecuţi în zona lagărului, pe Ruslan nu-l părăsise sentimentul că aşa i se va întâmpla cândva şi lui. Gândul îl îngrozea, îi dădea coşmaruri, din pricina cărora se trezea urlând lugubru, însă treptat s-a deprins şi a înţeles că nu poţi evita nimic, poți doar să amâni, numai că trebuie să-ţi dai silinţa, să te străduieşti din răsputeri. Și ceea ce urma să se întâmple a început să i se pară o încheiere firească a Slujbei, la fel ca şi aceasta – cinstită, dreaptă şi onorabilă. Că doar nici un câine nu şi-ar dori, totuşi, un alt sfârşit – să fie, de pildă, alungat pe poartă şi lăsat să se milogească împreună cu javrele răpănoase, ce se adună cine ştie de pe unde la groapa de gunoi, să se hrănească cu lăturile de la bucătărie. Nici Ruslan nu şi-ar fi dorit aşa ceva.

De aceea, nu se târî în patru labe, nu chelălăi a îndurare, nu încercă să fugă. Dacă stăpânul i-ar fi văzut ochii – galbeni, ficşi, cu abisurile pupilelor distincte, ca gurile ţevilor de oţel –, n-ar fi citit în ei nici furie, nici chin, nici rugă, ci numai o aşteptare supusă. Numai că stăpânul privea undeva, pe deasupra creştetului câinelui, şi îndreptă ţeava automatului spre cer. Ceva din spatele lui Ruslan îl împiedica să tragă. Ruslan se întoarse şi se uită să vadă ce anume. Cu coada ochiului sesizase şi înainte acel ceva, auzise cu jumătate de ureche un huruit şi un zăngănit, dar îşi impusese să nu-i dea atenție, absorbit complet de căutarea urmei.

Pe drumul alb spre lagăr înainta un tractor. Se târa încet, de parcă se obişnuise de-o sută de ani cu această câmpie înzăpezită şi cu această boltă cerească alburie şi, fără de el, nici nu ţi le puteai închipui. Mişcându-şi botul rânjit, cu ochi bulbucaţi, plin de funingine şi de şiroaie de abur, tractorul trăgea o sanie cu tălpi late. Pe sanie, legănându-se, abătându-se din drum, plutea ceva cu mult mai mare decât tractorul, de un roşu-zmeuriu; când veni aproape, se dovedi a fi un vagon de marfă fără roţi, legat cu cabluri ruginite.

Ruslan mârâi şi se îndepărtă și mai tare de drum. Tractoarele nu erau ceva nou pentru el – cu ele se cărau buştenii din pădure, și întâlnirea cu ele nu-i aduseseră nimic bun. Din cauza fumului negru pe care-l scoteau, îşi pierdea pentru multă vreme mirosul şi devenea fiinţa cea mai neajutorată din lume. Pe deasupra, pe tractoare lucrau „ţivilii“, un neam străin lui şi foarte ciudat: umblau peste tot fără escortă şi își tratau stăpânii fără respectul cuvenit. De altfel, drumul spre zona de lucru îl găseau singuri, coloana abia intra în pădure, iar ei deja hodorogeau pe acolo. Un neam tare nesuferit.

Tractorul se apropie târându-se şi se opri, dar nu se linişti, căci ceva în măruntaiele lui urla revoltat în răstimpuri şi mecanicul, prin acest zgomot, îşi zbieră salutul către stăpân. Pe Ruslan, asta îl miră la culme. Din câte ţinea el minte, nici un biped nu i se mai adresase așa stăpânului său:

— Salutare, vologdeanule³!

Până şi figura șoferului îl indigna – o moacă roşie şi unsuroasă, cu un bot buzat, care parcă vărsa foc, cu un rânjet până la urechi. De sub căciula pe care nu şi-a scos-o de pe cap la vederea stăpânului, ţâşnea, lipindu-se de frunte, un moţ blond spălăcit, lucru inadmisibil pentru un deţinut, ca şi cele câteva întrebări pe care i le adresă dintr-un foc stăpânului lui Ruslan:

— Nu cumva pi mini m-aştepţi? Ci, n-auzi ci-ţi grăiesc? Ţ-am cărat o locuinţî, un’ porunceşti s-o pun, neroada de ea? Or ci, nu tu ăi fi şăf acilea? Verifici permisili? Păi, nu-l luai cu mini. Ti pomini cî pi urmî nu mă leşi sî ies, ha?

Şi scoase un nechezat greţos, revoltător, lăsându-se cu toată greutatea peste uşiţă şi punând pe şenilă un picior încălţat în pâslar. Stăpânul nu răspunse la nechezatul şi întrebările lui. Ruslan ştia că nici nu va răspunde. Acest obicei al stăpânilor nu contenea să-l încânte pe Ruslan: la întrebările unui deţinut, ei răspundeau cu mare întârziere sau nu răspundeau deloc, doar îl ţintuiau cu privirea – glacial, senin şi batjocoritor. Şi nu trecea mult timp, că amatorul de întrebări îşi pleca ochii şi-şi trăgea capul între umeri, iar unora chiar li se brobonea faţa de sudoare. Şi doar stăpânii nu le făceau nimic rău, doar tăcerea şi privirea lor aveau acelaşi efect ca un pumn băgat sub nas ori ţăcănitul închizătorului de la armă. La început, lui Ruslan i se părea că stăpânii se născuseră cu această capacitate miraculoasă, mai apoi însă a observat că ei răspundeau cu plăcere, când erau întrebaţi de-ai lor, iar dacă întreba Stăpânul Şef, căruia îi spuneau „Toş-Ctan-Perteţi-Adrez“, atunci răspundeau chiar foarte iute şi-şi întindeau mâinile pe lângă pantaloni. De aceea, el bănuia că stăpânii sunt şi ei învăţaţi special cum să se poarte cu deţinuţii, exact la fel ca şi câinii!

— Da’ tu ce eşti aşa trist? îl întrebă tractoristul. El nu-şi pleca ochii, nu-şi trăgea capul între umeri, faţa nu i se îmbrobona, căpăta doar un aer compătimitor. Îţi pare rău că ţi s-a gătat slujba? Şi, într-un fel, trebuie să-ţi iei viaţa de la capăt, aşa-i? Nu-i nimic, nu fi mâhnit, te aranjezi tu. Numa-n sat să nu te duci, nu te sfătuiesc. Ai auzit de plenară? N-o să te-ndopi din cale-afară.

— Dă-i drumul, spuse stăpânul. Pălăvrăgeşti cam mult.

Totuşi nu se dădu din faţa tractorului. Şi automatul îl ţinea ferm, cu ambele mâini la piept.

— Îi drept, încuviinţă tractoristul, am meteahna asta. Îmi cam place, deh… să trăncănesc. Da’ ce să fac, dacă mă mănâncă limba?

— Eu ţi-aş unge-o, rosti stăpânul. Cu unsoare de armă. Atunci, nu te-ar mai mânca.

Mecanicul necheză din nou.

— Mori cu de-alde tine, vologdeanule! Totuşi bine-ţi mai stă cu tunul ăsta. Te-ai pozat măcar, ca amintire? C-aşa, n-o să te creadă ibovnica, n-o să te mai iubească. Scârbele astea – tun să aibă, că pe om nici nu-l văd.

Stăpânul nu-i răspundea şi el îşi luă seama:

— Deci unde zici să pun vagonul?

— Unde vrei, acolo îl pui. Ce mă interesează pe mine!

— Ei, totuşi, tu eşti acilea şef.

— La ce naiba l-ai târât pân-aici? În barăci nu puteaţi sta?

— În barăci – ba! Mai bine în corturi.

Stăpânul ridică nerăbdător din umeri.

— Treaba voastră.

Tractoristul dădu din cap şi, cu mutra numai zâmbet, se aşeză comod, trase de uşiţă, însă privirea i se poticni brusc de Ruslan. Parcă îşi aminti de ceva – pe frunte i se reflectă strădania unui gând, îi apăru o cută compătimitoare.

— Dar tu ce faci – împuşti câinele? Credeam c-aveţi instrucţie. Merg eu, mă uit, de ce l-o fi instruind, când ar trebui scos la pensie? Iar tu deci, la execuţie… Poate că nu trebuie? Nu ni-l laşi nouă? Câinele e preţios. Poate păzi ceva, nu?

— O să păzească, spuse stăpânul. Dar n-o să-ți placă.

Mecanicul se uită cu respect la Ruslan.

— Dar dacă îl reeducăm?

— Care a fost de reeducat s-a reeducat.

— M-da. Tractoristul clătină trist din cap. Ţie, vologdeanule, scârboasă misiune ţi-au mai dat: să împuşti câini. Bune rânduieli! Pentru slujbă devotată – indemnizaţie de adio – nouă grame. Dar de ce numai lui? Că doar ați slujit împreună.

— Treci odată? întrebă stăpânul.

— Îhî, zise mecanicul. Trec.

Privirile li se încrucişară: fixă, îngheţată – a stăpânului, mohorâtă, furios-veselă – a tractoristului. Tractorul prinse a mugi, învăluindu-se în rotocoale negre de fum. Stăpânul păşi fără voie în lături. Tractorul îşi alese însă alt drum; smucindu-se, îşi întoarse botul de la poartă şi se târî de-a curmezişul câmpului înţelenit, afânând cu şenilele Zona Interzisă.

Furia care l-a cuprins brusc îl proiectă pe Ruslan dintr-un salt în drum. Roşeaţa zmeurie a vagonului şi scrâşnetul şenilelor, frământând făgaşurile zdrenţuite şi murdare, îl scoaseră din minţi, dar el vedea clar numai un lucru: cotul gros al mecanicului în deschizătura uşiţei. Ardea de dorinţa să-și înfigă colţii în el, să muşte până la os. Ruslan se porni să mârâie, să urle, făcând spume la gură, uitându-se rugător la stăpân – aştepta din partea lui şi cerşea porunca „Atacă!“. Acuşi va răsuna această poruncă – stăpânul deja pălise şi își încleștase dinții –, acuşi se va auzi, izbucnind roşie şi zburând parcă nu din gură, ci din mâna repezită în faţă: „Atacă, Ruslan! Atacă!“.

Abia atunci va începe Slujba adevărată! Încântarea supunerii, elanul impetuos, plin de mânie, salturile înșelătoare dintr-o parte în alta – şi duşmanul se zbate, nu ştie dacă să fugă ori să se apere. Apoi, ultima săritură, cu labele pe piept, când îl dobori cu spatele la pământ, şi tu cazi împreună cu el, mârâi turbat deasupra feţei lui schimonosite, dar apuci doar mâna, mâna dreaptă care are ceva strâns şi o ţii, o ţii auzind cum strigă şi se zbate, şi o umezeală densă, caldă, ameţitoare îți umple gura – până când stăpânul te trage cu forţa de zgardă. Abia atunci simţi toate loviturile şi toate rănile pe care le-ai încasat tu însuţi… Au trecut de mult vremurile când pentru asta i se dădea o bucăţică de carne sau un pesmet, dar şi atunci el le lua, nu atât ca răsplată, cât din politeţe; oricum nu putea să mănânce în acele clipe. Şi nu era oare o răsplată când – mai târziu – întorși în lagăr, în faţa şirurilor mohorâte de deţinuţi, el era îmboldit să-l rupă puţin pe cel prins – căci acesta nu se mai împotrivea de-acum, ci doar scotea nişte scâncete jalnice, iar Ruslan îi sfâşia mai mult hainele, decât trupul. Cea mai bună recompensă pentru Slujbă era Slujba însăşi – ciudat chiar, cum de nu înţelegeau acest lucru stăpânii, cu toată deşteptăciunea lor, socotind necesar să-i mai răsplătească şi cu altceva. Undeva, într-un colţişor al conştiinţei sale, într-o negură gălbuie, se contura o pată neagră, nu se ştersese nici ceea ce stăpânul plănuise să facă cu el, dar lăsă ca aceasta să se întâmple pe urmă; mai întâi, las’ să fie această Slujbă-recompensă, las’ să i se spună pentru ultima oară „Atacă“ – el va avea atâta forţă şi curaj să sară asupra şenilei zdrăngănitoare, să-l tragă pe duşman din cabină, să şteargă de pe mutra lui obraznică zâmbetul batjocoritor, pe care n-a reuşit să-l alunge nici privirea atotputernică a stăpânului.

Îşi încleşta fălcile de nerăbdare, dădea din cap şi scheuna, însă stăpânul o tot tărăgăna şi nu striga „Atacă“. Şi, în acest timp, se petrecu ceva îngrozitor, ruşinos, de neînchipuit. Râtul care grohăia răguşit se înfipse într-un stâlp de susţinere, de parcă l-ar fi adulmecat, şi prinse să urle înverşunat. El nu se clintea din loc, iar şinele se tot târau şi se tot târau, în vreme ce stâlpul scrâşnea drept răspuns; se opintea să reziste, dar deja pornise să se încline puțin câte puţin, întinzând corzile zbârnâitoare, pentru ca, brusc, să pocnească, cu un bubuit prelung, ca o lovitură de tun. Acum numai sârma ghimpată îl mai ţinea atârnat, dar râtul se repezea cu tenacitate înainte şi sârma, coardă după coardă, cădea în zăpadă. Șenilele o ridicau, o adunau, o încolăceau şi tălpicele treceau cu scrâşnet peste ea. Când se arătă din nou stâlpul, acesta părea un om întins, prăbuşit pe spate, cu mâinile în lături.

Acolo, în zonă, tractorul se opri, mârâind deja mulţumit. Mecanicul coborî să-şi vadă opera. Rămase, la rându-i, satisfăcut şi zbieră vesel către stăpân:

— Ce te-ai fi făcut fără mine, vologdeanule! Învaţă cât mai trăiesc. Dar tu tot de-mpuşcat câini te ţii.

Pieptul lui, sub pufoaica descheiată, era descoperit cum nu se poate mai bine pentru un glonte. Dar stăpânul îşi atârnase deja automatul la îndoitura braţului, scosese de sub manta portțigaretul și bătea uşor o țigară de capac. Privi desenul de pe portțigaretul pe care îl gravase chiar el cu o sulă de cizmărie şi zâmbi. Îi plăcea să se uite la opera sa și zâmbea mereu unui gând ascuns când o făcea, și ori de câte ori o arăta altor stăpâni, aceştia mai că se tăvăleau pe jos de-atâta nechezat. Şi, ascunzând portţigaretul, cu acelaşi zâmbet ironic, se uită cum îşi croieşte tractorul drumul său îngrozitor spre al doilea rând, cum se chinuie din nou acolo cu un stâlp, care s-a nimerit ceva mai solid, așa că a fost nevoie să-l împungă din mers, de câteva ori.

Când şi acesta s-a prăbuşit, stăpânul s-a întors în sfârşit spre Ruslan de parcă l-ar fi văzut întâia oară:

— Mai eşti aici, scârnăvie? Nu ţ-am spus să pleci? Cu cini vorbesc eu? El întinse mâna cu ţigara aprinsă din nou de-a lungul drumului, spre păduri. Şi să nu te mai văz în ochi, înţeles-ai?

Ruslan nu că nu putea să-l înţeleagă, dar pentru nimic în lume nu avea cum să fie de acord. Pentru prima dată, nu era trimis acolo unde ar fi trebuit să se repeadă, ci cu totul în altă parte. Cel cu două picioare s-a apropiat de sârma ghimpată, a rupt-o şi… a fost iertat, în timp ce în alţii, pentru aşa ceva, se trăgea, ba chiar fără avertisment. De aceea, îl urî şi mai aprig pe pocitania de mecanic, care, prin obrăznicia-i neruşinată, îi salvase viaţa lui Ruslan şi, totodată, tuturor celorlalţi câini, ce-şi aşteptau rândul în cuştile lor.

Totuşi el se supuse şi plecă. Străbătu câţiva metri, îşi dădu seama că stăpânul nu-l urmează şi se uită îndărăt. Stăpânul se întorcea în zonă prin spărtura făcută de tractor, ţinând automatul de curea, astfel încât patul armei aproape că se târa prin zăpadă. Privind la spinarea lui încovoiată, Ruslan simţi dintr-odată că nici el, nici automatul nu-i mai sunt stăpânului de trebuinţă. De disperare şi de ruşine, îi venea să se prăvălească cu fundul în zăpadă, să-şi înalţe capul spre soarele galben-cenuşiu şi să-şi tânguie către el toată tristeţea-i nemărginită. Sfârşitul slujbei sale se dovedi mai rău decât se temuse întotdeauna: de asta l-au dus după sârma ghimpată, ca să fie alungat definitiv, să fie lăsat să cerşească alături de javrele răpănoase, pe care le dispreţuia din tot sufletul şi pe care aproape că nici nu le socotea câini. Dar de ce toate astea? Pentru ce? Doar n-a săvârşit nici o greşeală ca să i se cuvină această osândă deosebită, nemaivăzută!

Porunca stăpânului era totuşi poruncă, fie ea şi ultima, de aceea Ruslan o luă la fugă singur pe drumul alb, spre orizontul întunecat şi zdrenţuit.

Ştia că va alerga şi va tot alerga pe acest drum, poate că întreaga zi, numai şi numai prin pădure, iar în amurg va vedea de pe colina înaltă, printre copaci, puzderia de lumini din orăşel. Acolo vor fi trotuare din scânduri, răspândind prin stratul de zăpadă aromă de răşină; vor fi garduri masive și înalte cât barierele de pe poligon; va mirosi a fum şi a bucate gustoase dinspre căsuţele scunde din care, prin obloanele groase, abia dacă se strecoară, prin crăpături, o dâră de lumină. Mai departe, se vor face simţite trenurile cu un alt fel de fum şi, în sfârşit, va ajunge în fugă direct la scuarul rotund din faţa gării. Şi, în acest mic scuar, există ceva cunoscut lui, văzut în poligon – doi oameni neînsufleţiţi, de culoarea castronului de aluminiu. Nu se ştie de ce s-au căţărat pe nişte socluri şi iată ce înfăţişează: unul, fără şapcă, a întins o mână înainte şi a deschis gura, ca şi cum ar fi aruncat un băţ şi acum comandă „aport!“; un altul însă, cu chipiu, nu arată în nici o direcţie, ci şi-a pus mâna în deschizătura tunicii – dând cu toată figura de înţeles că „aport“ trebuie să i se aducă lui.

Tot acolo va fi şi o platformă lată, chiar la margine, pe care se poate sări de pe pământ. Panglicile lungi ale şinelor, curbându-se, împletindu-se, şerpuiesc pe alături, ziua fiind uneori albastre, iar seara – trandafirii. Cele care ajung însă la platformă sunt întotdeauna ruginite şi se termină imediat după aceasta. Cu capetele îndoite în sus, ele susţin o bară neagră, cu un felinar care se aprinde mereu în roşu, când se apropie trenul aşteptat. Trenul poate fi verde, cu zăbrele oblice la ferestre, dar poate fi şi roşu, astupat complet, fără nici un orificiu. Aici lua sfârşit drumul lui Ruslan – unicul drum pe care el îl cunoştea.

Alerga în trap uniform, tacticos, dar brusc, dându-şi seama, o luă la goană din răsputeri. Înţelesese de ce fusese trimis. Trebuie să fie acolo, pe platformă, când se va aprinde felinarul roşu şi, pe ştiuta linie moartă, va intra trenul cu fugari.

1. De regulă, pe aceste pânze scria: „Munca în URSS este o chestiune de onoare și glorie, de vitejie și eroism. I. V. Stalin“ (n.a.).

2. Viscol, furtună de zăpadă (rusă).

3. Din ţinutul Vologdei.