Joseph Heller, Catch-22

© 2010, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4834-4

ISBN PDF: 978-973-46-4835-1

ISBN print: 978-973-46-4780-4

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOSEPH HELLER s-a născut în 1923, în Brooklyn, New York, într-o familie săracă de evrei imigranţi de origine rusă. În 1942, la 19 ani, Heller se înrolează în trupele aviaţiei militare a Statelor Unite. Este trimis în Italia, unde pilotează bombardiere. După război, Heller studiază la Universitatea din Carolina de Sud şi la Universitatea din New York, în 1949 îşi definitivează masteratul la Columbia University şi imediat după absolvire obţine o bursă Fulbright de un an la Universitatea Oxford. După ce se întoarce din Anglia, ţine cursuri de creative writing la Penn State University, colaborează cu trustul de presă Time Inc. şi se angajează copywriter la o mică agenţie publicitară. În 1953 îi vine o idee pentru o poveste, scrie un prim capitol şi, opt ani mai tîrziu, rezultatul este formidabilul roman Catch-22. Cartea cîştigă aprecierea publicului şi a criticii datorită tonului cu totul particular, care se păstrează în toate cărţile sale ulterioare, mai puţin cunoscute, printre care se numără Something Happened (1974), God Knows (1984), o satiră cu subiect biblic, precum şi volumul autobiografic No Laughing Matter (1986), acesta din urmă avînd drept subiect boala cu care este diagnosticat Heller în 1981, sindromul Guillain-Barré. La scurt timp după terminarea ultimului său roman, Portrait of an Artist, as an Old Man, în 1999, Heller moare în urma unui atac de cord.

Exista însă un clenci… şi acesta era Clenciul 22¹.

Insula Pianosa se află în Marea Mediterană, la doisprezece kilometri sud de Elba. Este foarte mică şi evident că pe ea nu se puteau întîmpla toate faptele descrise aici. Locul în care se petrece acţiunea acestui roman şi personajele sînt imaginare.

1. Titlul original al romanului este Catch-22, care s-ar traduce cel mai potrivit prin „Clenciul 22“. Cum este vorba de un titlu foarte cunoscut, am preferat să-l păstrăm în varianta originală (n. red.).

Mamei mele, soţiei mele, Shirley,
şi copiilor mei, Erica şi Ted

1

Texanul

A fost dragoste la prima vedere.

De cum l-a văzut pe capelan, Yossarian s-a îndrăgostit nebuneşte de el.

Yossarian era în spital pentru o durere la ficat care presupunea un icter. Medicii erau nedumeriţi că nu era tocmai icter. Dacă s-ar fi dovedit a fi icter, l-ar fi putut trata. Dacă nu s-ar fi dovedit icter şi durerea i-ar fi trecut, l-ar fi putut externa. Dar faptul că rămînea un icter presupus îi deruta.

Veneau în salon în fiecare dimineaţă, trei bărbaţi vioi şi gravi, cu limbi eficiente şi ochi ineficienţi, însoţiţi de vioaia şi grava soră Duckett, una dintre infirmierele salonului care nu-l plăceau pe Yossarian. Citeau fişa de la picioarele patului şi îl întrebau enervaţi dacă mai are dureri. Păreau să se enerveze şi mai tare cînd el le spunea că situaţia e aceeaşi.

— Încă nu a ieşit afară? întreba colonelul.

Medicii schimbau priviri cînd el clătina din cap.

— Mai daţi-i o pastilă.

Sora Duckett îşi nota să-i mai dea lui Yossarian o pastilă şi cei patru treceau la patul următor. Nici o soră nu-l plăcea pe Yossarian. De fapt, nu-l mai durea ficatul, dar Yossarian nu spunea şi medicii nu bănuiau nimic. Bănuiau doar că avusese scaun şi nu spunea nimănui.

Yossarian avea tot ce-şi dorea la spital. Mîncarea nu era tocmai rea şi i-o aduceau la pat. Primea suplimente de carne proaspătă, iar după-amiaza, cînd începea zăduful, el şi ceilalţi aveau parte de suc de fructe rece sau lapte cu cacao rece. În afară de medici şi de infirmiere, nu-l deranja nimeni. O mică parte a dimineţii, trebuia să cenzureze scrisori, dar după aceea era liber să trîndăvească tot restul zilei cu conştiinţa curată. Se simţea bine la spital şi nu era o problemă să rămînă internat, pentru că avea permanent o temperatură de treizeci şi opt de grade. Se simţea chiar mai bine decît Dunbar, care trebuia să se trîntească mereu pe burtă ca să-i convingă să-i aducă mîncarea la pat.

După ce se hotărî să petreacă în spital tot restul războiului, Yossarian le scrise tuturor cunoştinţelor că este internat, dar nu menţionă niciodată motivul. Într-o zi îi trecu prin cap o idee mai inteligentă. Le scrise tuturor cunoştinţelor că urma să plece într-o misiune foarte periculoasă. „Au solicitat voluntari. Este foarte periculos, dar cineva trebuie s-o facă. O să vă scriu de îndată ce mă voi întoarce.“ Şi de atunci nu mai scrisese nimănui.

Toţi pacienţii ofiţeri din salon erau obligaţi să cenzureze scrisorile tuturor pacienţilor recruţi care erau instalaţi în saloane separate. Era o treabă monotonă şi Yossarian constată dezamăgit că vieţile recruţilor erau doar cu puţin mai interesante decît vieţile ofiţerilor. După prima zi, îi trecu orice curiozitate. Ca să mai scape de monotonie, inventă diverse jocuri. Moarte tuturor determinanţilor, declară el într-o zi, eliminînd din toate scrisorile care-i treceau prin mînă adverbele şi adjectivele. În ziua următoare declară război articolelor. Ajunse la un nivel şi mai înalt de creativitate în ziua care urmă, înnegrind tot textul scrisorilor, cu excepţia articolelor. Simţi că acest procedeu crea tensiuni mai dinamice între rînduri şi aproape în toate cazurile transmitea un mesaj mult mai universal. Curînd după aceea, excluse o parte din formulele de adresare şi din semnături, lăsînd textul neatins. O dată, şterse o scrisoare întreagă, cu excepţia adresării „Dragă Mary“, iar la sfîrşit scrise: „Tînjesc dramatic după tine. A.T. Tappman, capelan în Armata Statelor Unite“. A.T. Tappman era numele capelanului grupului.

După ce epuizase toate posibilităţile de cenzurare a scrisorilor, începu să atace numele şi adresele de pe plicuri, lichidînd case şi străzi în totalitate, anihilînd metropole întregi cu o nonşalantă răsucire din încheietură, de parcă ar fi fost însuşi Dumnezeu. Conform Clenciului 22, fiecare scrisoare cenzurată trebuia să poarte numele ofiţerului cenzor. Pe cele mai multe scrisori nu le citea deloc. Pe cele pe care nu le citea deloc îşi scria numele. Pe cele pe care le citea, scria Washington Irving. Cînd se plictisi şi de asta, semnă Irving Washington. Cenzurarea scrisorilor avu repercusiuni grave, producînd un val de nelinişte într-un eteric eşalon militar care infiltră în salon un tip de la C.I.D.¹ pozînd în pacient. Toţi şi-au dat seama că era de la C.I.D., pentru că se interesa mereu de un ofiţer pe nume Irving sau Washington şi pentru că, la o zi după ce a venit, n-a mai vrut să cenzureze scrisori. I se păreau prea monotone.

De data asta nimerise într-un salon bun, unul dintre cele mai bune de care beneficiaseră el şi Dunbar. Era cu ei de data asta şi căpitanul-pilot de douăzeci şi patru de ani, cu o mustaţă aurie rară, al cărui avion fusese doborît în Marea Adriatică în miezul iernii şi el nici măcar nu răcise. Acum era vară, căpitanul nu mai căzuse cu avionul şi zicea că are gripă. În patul din dreapta lui Yossarian, încă mai zăcea lasciv pe burtă căpitanul speriat, cu malarie în sînge şi cu o muşcătură de ţînţar pe fund. Vizavi de Yossarian era Dunbar şi lîngă Dunbar era căpitanul de artilerie cu care Yossarian încetase să mai joace şah. Căpitanul era un bun jucător şi partidele cu el erau întotdeauna interesante. Yossarian încetase să joace şah cu el pentru că partidele erau atît de interesante, încît deveniseră stupide. Mai era apoi texanul cultivat din Texas, care arăta ca un personaj în Technicolor şi, fiind patriot, considera că oamenii cu stare – oamenii cumsecade – ar trebui să aibă dreptul la mai multe voturi decît vagabonzii, tîrfele, criminalii, degeneraţii, ateii şi oamenii necumsecade – oameni fără stare.

Yossarian tocmai domolea avîntul scrisorilor în ziua în care l-au adus pe texan. Era o zi ca multe altele, liniştită, fierbinte, netulburată de nimic. Zăpuşeala apăsa puternic acoperişul, înăbuşind zgomotele. Dunbar zăcea nemişcat pe spate, cu ochii aţintiţi în tavan ca ai unei păpuşi. Se căznea să-şi lărgească orizontul vieţii, cultivîndu-şi plictisul. Dunbar se căznea atît de tare să-şi lărgească orizontul vieţii, încît Yossarian crezu că murise. Îl internară pe texan pe un pat din mijlocul salonului şi nu peste mult timp acesta îşi expuse vederile.

Dunbar se ridică în capul oaselor ca ars.

— Asta e! strigă el înfierbîntat. Lipsea ceva, am simţit tot timpul că lipsea ceva, acum ştiu ce.

Îşi pocni pumnul de palmă.

— Nu există patriotism, proclamă el.

— Ai dreptate, îi răspunse Yossarian. Ai dreptate, ai dreptate, ai dreptate. Hotdogul, echipa The Brooklyn Dodgers. Plăcinta cu mere a mamei. Pentru asta luptă toată lumea. Dar cine luptă pentru oamenii cumsecade? Cine luptă ca să obţină dreptul la mai multe voturi pentru oamenii cumsecade? Nu există patriotism, asta e! Şi nici matriotism!

Subofiţerul din stînga lui Yossarian nu se lăsă impresionat.

— Cui îi pasă? întrebă el obosit şi se întoarse pe-o parte ca să aţipească.

Texanul se dovedi a fi un tip bun la suflet, generos şi simpatic. După trei zile, nimeni nu-l mai putea suferi.

Reuşea să le producă mîncărimi de enervare pe şira spinării şi toţi se fereau de el – toţi cu excepţia soldatului în alb, care nu avea încotro. Soldatul în alb era înfăşurat din creştet pînă în vîrful degetelor de la picioare în ghips şi bandaje. Avea două picioare inutilizabile şi două braţe inutilizabile. Fusese introdus pe furiş în salon în timpul nopţii şi oamenii habar n-au avut că se afla printre ei, pînă dimineaţa, cînd s-au trezit şi au văzut cele două picioare ciudate ridicate din şolduri şi cele două braţe ciudate ancorate perpendicular, toate cele patru membre fiind ţintuite în mod straniu în aer, cu nişte greutăţi de plumb atîrnînd ameninţător deasupra lui, fără să se mişte vreodată. În bandajele din partea interioară a ambelor coate erau cusute nişte buze cu fermoar, prin care era hrănit cu un lichid transparent dintr-un borcan transparent. Un tub de zinc silenţios pornea din vintrele lui cimentate şi era cuplat cu un furtun subţire de cauciuc prin care treceau reziduurile din rinichi, picurînd apoi eficient într-un borcan transparent, cu capac, aşezat pe pardoseală. Cînd borcanul de pe pardoseală era plin, borcanul care-i alimenta cotul era gol şi cele două borcane erau pur şi simplu schimbate repede, pentru ca substanţa să poată fi din nou picurată în el. Ei nu vedeau de fapt din soldatul în alb decît o gaură neagră, jupuită deasupra gurii.

Soldatul în alb fusese repartizat în patul de lîngă texan şi texanul şedea pieziş pe patul lui şi îi vorbea toată dimineaţa, toată după-amiaza şi toată seara, tărăgănînd cuvintele, pe un ton plăcut, înţelegător. Pe texan nu-l deranja niciodată că nu primea răspuns.

În salon se lua temperatura de două ori pe zi. Dimineaţa devreme şi după-amiaza tîrziu. Sora Cramer intra cu un borcan plin cu termometre şi pornea cu el pe o parte a salonului şi apoi pe cealaltă, împărţind fiecărui pacient cîte un termometru. Reuşea să se descurce cu soldatul în alb, introducîndu-i un termometru în gaura din dreptul gurii şi lăsîndu-l atîrnat de marginea inferioară. După care se întorcea la cel din primul pat, îi scotea termometrul şi îşi nota temperatura, apoi se deplasa la patul următor şi făcea din nou turul salonului. Într-o după-amiază, după ce îşi încheie primul rond şi veni a doua oară la soldatul în alb, îi citi temperatura şi descoperi că murise.

— Criminalule, spuse calm Dunbar.

Texanul îşi ridică privirea cu un zîmbet şovăielnic pe faţă.

— Ucigaşule, spuse Yossarian.

— Ce tot îndrugaţi? întrebă nervos texanul.

— Tu l-ai omorît, spuse Yossarian.

Texanul se crispă.

— Sînteţi nebuni. Nici nu l-am atins.

— Tu l-ai omorît, spuse Dunbar.

— Am auzit că tu l-ai ucis, spuse Yossarian.

— L-ai ucis fiindcă era negrotei, spuse Dunbar.

— Sînteţi nebuni! strigă texanul. Aici nu sînt primiţi negroteii. Au un loc special pentru negrotei.

— L-a băgat sergentul pe ascuns, spuse Dunbar.

— Sergentul comunist, spuse Yossarian.

— Şi tu ai ştiut.

Pe subofiţerul din stînga lui Yossarian nu-l impresionase incidentul cu soldatul în alb. Pe subofiţer nu-l impresiona nimic şi nu vorbea niciodată decît ca să-şi arate enervarea.

Cu o zi înainte de a-l cunoaşte Yossarian pe capelan, o sobă explodase la popotă şi o parte a bucătăriei luase foc. O căldură puternică emana în toată zona. Chiar şi în salonul lui Yossarian, aflat la o distanţă de o sută de metri, se auzea vuietul vîlvătăii şi trosnetul strident al lemnului cuprins de flăcări. Fumul năvălea în dreptul ferestrelor vopsite în portocaliu. Peste vreun sfert de oră, au sosit camioanele de depanare de la aerodrom pentru a stinge focul. După o jumătate de oră de du-te-vino fără rezultate, pompierii au reuşit să stăpînească situaţia. Brusc, s-a auzit cunoscutul zumzet monoton al bombardierelor care se întorceau din misiune şi pompierii au trebuit să-şi strîngă furtunurile şi să se întoarcă în viteză la aerodrom, în eventualitatea că unul dintre avioane s-ar fi prăbuşit şi ar fi luat foc. Avioanele au aterizat cu bine. Imediat ce ultimul a ajuns pe pămînt, pompierii au întors maşinile şi s-au repezit înapoi pe deal ca să-şi reia lupta cu flăcările de la spital. Cînd au ajuns, focul încetase. Se stinsese de la sine, îşi dăduse duhul, fără a mai lăsa nici măcar un petic de jar pentru a fi stropit, iar pompierilor dezamăgiţi nu le-a mai rămas de făcut decît să bea o cafea călîie şi să-şi piardă vremea încercînd să tăvălească vreo soră.

Capelanul sosi a doua zi după incendiu. Yossarian se îndeletnicea cu expurgarea tuturor cuvintelor din scrisori, cu excepţia celor drăgăstoase, cînd capelanul se aşeză pe un scaun dintre paturi şi îl întrebă cum se simte. Se aşezase puţin într-o parte şi tresele de căpitan de pe butoniera gulerului său erau singurul însemn pe care-l vedea Yossarian. Yossarian habar n-avea cine e şi presupuse pur şi simplu că era fie un alt medic, fie un alt nebun.

— A, destul de bine, răspunse el. Mă doare puţin ficatul şi cred că nu sînt un tip prea normal, dar în general mă simt destul de bine.

— Asta-i bine, spuse capelanul.

— Da, spuse Yossarian. Da, asta-i bine.

— Am vrut să vin pe-aici mai devreme, spuse capelanul, dar efectiv nu m-am simţit în stare.

— Asta nu-i bine, spuse Yossarian.

— Doar un guturai, adăugă repede capelanul.

— Eu am febră, treizeci şi opt de grade, adăugă la fel de repede Yossarian.

— Asta nu-i bine, spuse capelanul.

— Da, confirmă Yossarian. Da, asta nu-i bine.

Capelanul se agită.

— Pot să fac ceva pentru dumneata? întrebă el după un timp.

— Nu, nu, oftă Yossarian. Medicii fac probabil tot ce este omeneşte posibil.

— Nu, nu, roşi uşor capelanul. Nu la asta m-am referit. Am vrut să spun ţigări… sau cărţi… sau… jucării.

— Nu, nu, spuse Yossarian. Vă mulţumesc. Am tot ce-mi trebuie, bănuiesc – totul în afară de sănătate.

— Asta nu-i bine.

— Da, spuse Yossarian. Da, asta nu-i bine.

Capelanul se agită din nou. Privi dintr-o parte în alta de cîteva ori, îşi ridică privirea spre tavan şi apoi o coborî spre podea. Trase adînc aer în piept.

— Locotenentul Nately vă transmite salutări, spuse el.

Yossarian îşi dădu seama cu părere de rău că aveau un prieten comun. Se părea că pînă la urmă exista o bază de conversaţie.

— Îl cunoaşteţi pe locotenentul Nately? întrebă Yossarian cu regret.

— Da, îl cunosc foarte bine pe locotenentul Nately.

— E cam ţicnit, nu?

Capelanul zîmbi stingherit.

— Regret, dar n-aş putea să spun. Nu cred că-l cunosc chiar atît de bine.

— Mă puteţi crede pe cuvînt, spuse Yossarian. E dus bine cu sorcova.

Capelanul cîntări cu atenţie următoarele clipe de tăcere, pe care le spulberă apoi cu o întrebare bruscă.

— Dumneata eşti căpitanul Yossarian, nu-i aşa?

— Nately a pornit-o rău. Era de familie bună.

— Vă rog să mă scuzaţi, insistă sfios capelanul. S-ar putea să comit o eroare foarte gravă. Sînteţi căpitanul Yossarian?

— Da, mărturisi Yossarian. Sînt căpitanul Yossarian.

— Din escadrila 256?

— Din escadrila de luptă 256, răspunse Yossarian. Nu ştiam că mai există şi alţi căpitani Yossarian. Din cîte ştiu, sînt singurul căpitan Yossarian pe care-l cunosc, dar mai mult nu ştiu.

— Înţeleg, spuse nefericit capelanul.

— Este a doua escadrilă din regimentul al optulea de aviaţie, sublinie Yossarian, dacă vă gîndiţi cumva să scrieţi o poezie despre escadrila noastră.

— Nu, mormăi capelanul. Nu mă gîndesc să scriu o poezie despre escadrila dumneavoastră.

Yossarian se îndreptă brusc de spate cînd zări cruciuliţa de argint pe cealaltă parte a gulerului capelanului. Era total uluit, căci nu stătuse niciodată de vorbă cu un capelan pînă atunci.

— Sînteţi capelan! exclamă el încîntat. Nu ştiam că sînteţi capelan.

— A, da, răspunse capelanul. Nu ştiaţi că sînt capelan?

— A, nu. Nu ştiam că sînteţi capelan.

Yossarian îl privi cu un rînjet larg, fascinat.

— N-am mai văzut cu adevărat pînă acum un capelan.

Capelanul roşi din nou şi îşi privi mîinile. Era un bărbat slab, de vreo treizeci şi doi de ani, cu păr şaten şi ochi căprui şi temători. Avea faţa îngustă şi cam palidă. Un cuib nevinovat de vechi ciupituri de vărsat se afla în adîncitura fiecărui obraz. Yossarian voia să-l ajute.

— Pot să vă ajut cu ceva? întrebă capelanul.

Yossarian clătină din cap, încă rînjind.

— Nu, îmi pare rău. Am tot ce-mi trebuie şi mă simt foarte bine. De fapt, nici nu sînt bolnav.

— Asta-i bine.

Regretă aceste cuvinte de îndată ce le rosti şi îşi băgă pumnii în gură chicotind alarmat, dar Yossarian îl dezamăgi păstrînd tăcerea.

— Trebuie să vizitez şi alţi oameni din grup, se scuză el în cele din urmă. O să mai vin să vă văd, probabil mîine.

— Vă rog, neapărat, spuse Yossarian.

— Vin numai dacă doriţi să vin, spuse capelanul, plecîndu-şi sfios capul. Am observat că pe mulţi îi fac să se simtă prost.

Yossarian radia afecţiune prin toţi porii.

— Vreau să veniţi, spuse el. N-o să mă faceţi să mă simt prost.

Capelanul se lumină de recunoştinţă, apoi îşi cobori privirea spre o bucată de hîrtie pe care o ţinuse tot timpul ascunsă în mînă. Numără paturile din salon mişcîndu-şi buzele, după care îşi concentră nesigur atenţia asupra lui Dunbar.

— Pot să vă întreb, şopti el moale, dacă acela este locotenentul Dunbar?

— Da, răspunse Yossarian cu glas tare, acela este locotenentul Dunbar.

— Vă mulţumesc, şopti capelanul. Vă mulţumesc foarte mult. Trebuie să-l vizitez. Trebuie să-i vizitez pe toţi membrii grupului care se află în spital.

— Chiar şi pe cei din celelalte saloane? întrebă Yossarian.

— Chiar şi pe cei din celelalte saloane.

— Aveţi grijă în celelalte saloane, părinte, îl avertiză Yossarian. Acolo îi ţin pe cei bolnavi psihic. Sînt pline de nebuni.

— Nu este nevoie să-mi spuneţi părinte, zise capelanul. Sînt anabaptist.

— Am vorbit al naibii de serios în privinţa celorlalte saloane, continuă sumbru Yossarian. Poliţiştii militari nu vă vor apăra, pentru că ei sînt cei mai ţicniţi dintre toţi. Aş merge cu dumneavoastră, dar mor de frică. Nebunia e molipsitoare. Acesta este singurul salon de oameni întregi la minte din tot spitalul. În afară de noi, toţi sînt ţicniţi. De altfel, cred că acesta este singurul salon cu oameni întregi la minte din lume.

Capelanul se ridică repede şi se îndepărtă de patul lui Yossarian, apoi dădu din cap zîmbind împăciuitor şi promise să se comporte cu prudenţa cuvenită.

— Acum trebuie să-l vizitez pe locotenentul Dunbar, spuse el.

Mai zăbovi o clipă, frămîntat de remuşcări.

— Ce-mi puteţi spune despre locotenentul Dunbar? întrebă el în cele din urmă.

— E un om cît se poate de bun, îl asigură Yossarian. Un adevărat prinţ. Unul dintre cei mai minunaţi, cei mai puţin devotaţi oameni din lume.

— Nu la asta m-am referit, răspunse capelanul, din nou în şoaptă. Este foarte bolnav?

— Nu, nu este foarte bolnav. De fapt, nu este bolnav deloc.

— Asta-i bine, oftă uşurat capelanul.

— Da, spuse Yossarian. Da, asta-i bine.

— Un capelan, spuse Dunbar după ce capelanul îl vizitase şi plecase. Ai văzut? Un capelan.

— Nu-i aşa că e un scump? spuse Yossarian. Poate că ar trebui să i se acorde dreptul la trei voturi.

— Cine să i-l dea? întrebă bănuitor Dunbar.

Într-un pat din mica rezervă de la capătul salonului, muncind neîncetat în dosul panoului de placaj vopsit în verde, se afla solemnul colonel de vîrstă mijlocie, care era vizitat zilnic de o femeie blîndă, cu faţă gingaşă şi păr blond-cenuşiu ondulat, care nu era nici infirmieră, nici membră a armatei auxiliare a femeilor şi nici a Crucii Roşii, dar care îşi făcea devotată apariţia la spitalul din Pianosa în fiecare după-amiază, îmbrăcată cu rochii de vară în culori pastelate, foarte elegante, şi cu pantofi albi de piele cu tocuri joase, din care se înălţau dungile, inevitabil drepte, ale ciorapilor de nailon. Colonelul lucra la transmisiuni şi era ocupat zi şi noapte cu transmiterea unor mesaje cleioase din măruntaie către bucăţi pătrate de tifon, pe care le împăturea cu meticulozitate şi le depunea într-o găleată albă acoperită, aflată pe noptiera de lîngă patul lui. Colonelul era nemaipomenit. Avea o gură cavernoasă, obraji cavernoşi, ochi trişti, mucegăiţi, cavernoşi. Faţa lui avea culoarea moliilor. Tuşea încet, duios şi îşi tampona uşurel buzele cu bucăţile de tifon, cu o scîrbă care devenise automată.

În jurul colonelului roiau veşnic specialişti, care încă se specializau, încercînd să determine cauza suferinţei lui. Îi vîrau lumini în ochi ca să vadă dacă vede, îi înfigeau ace în nervi ca să-şi dea seama dacă simte ceva. Veneau la el un urolog pentru urina lui, un limfolog pentru limfa lui, un endocrinolog pentru glandele lui endocrine, un psiholog pentru psihicul lui, un dermatolog pentru derma lui; mai veneau un patolog pentru patosul lui, un chistolog pentru chisturile lui şi un cetolog chel şi pedant de la catedra de zoologie a Universităţii Harvard, care fusese recrutat abuziv în serviciul medical militar din cauza unui anod defect dintr-o maşinărie I.B.M. şi îşi petrecea timpul cu colonelul muribund, încercînd să comenteze cu el romanul Moby Dick.

Colonelului i se făcuseră într-adevăr toate investigaţiile. Nu exista organ al corpului său care să nu fi fost tratat şi tăiat, şters de praf şi pudrat, pipăit şi fotografiat, înlăturat, scotocit şi înlocuit. Îngrijită, suplă şi cu o ţinută dreaptă, femeia îl mîngîia adeseori în timp ce şedea lîngă patul lui şi era întruchiparea suferinţei demne ori de cîte ori zîmbea. Colonelul era înalt, subţire şi încovoiat. Cînd se ridica să umble, se apleca şi mai mult în faţă, transformîndu-şi trupul într-o cavitate adîncă, şi îşi plasa tălpile cu multă grijă, înaintînd centimetru cu centimetru, de la genunchi în jos. Sub ochi avea cearcăne violete. Femeia vorbea încet, chiar mai încet decît tuşea colonelul, şi nici unul dintre bărbaţii din salon nu i-a auzit vreodată vocea.

În mai puţin de zece zile, texanul a şters-o din salon. Căpitanul de artilerie a întins-o primul şi după aceea a început exodul. Dunbar, Yossarian şi căpitanul de pe avionul de vînătoare au tulit-o în aceeaşi dimineaţă. Lui Dunbar i-au trecut ameţelile, iar căpitanul şi-a suflat nasul. Yossarian le-a spus medicilor că nu-l mai doare ficatul. Pur şi simplu. Pînă şi subofiţerul a plecat. În mai puţin de zece zile, texanul a reuşit să-i mîne pe toţi din salon înapoi la datorie – pe toţi, în afară de tipul de la C.I.D., care luase guturaiul de la căpitan şi dăduse în pneumonie.

1. Criminal Investigation Department – Departamentul de Investigaţii Criminale.

2

Clevinger

Tipul de la C.I.D. a avut noroc într-un fel, pentru că în afara spitalului războiul continua. Oamenii înnebuneau şi erau răsplătiţi cu decoraţii. În întreaga lume, băieţi din ambele părţi ale liniei de demarcaţie stabilite de bombe îşi riscau vieţile pentru ceea ce li se spusese că este ţara lor şi nimeni nu părea să protesteze, cu atît mai puţin băieţii care-şi riscau vieţile lor fragede. Sfîrşitul nu se zărea. Singurul sfîrşit care se întrevedea era cel al lui Yossarian, iar el ar fi putut să rămînă în spital pînă la paştele cailor, dacă n-ar fi existat acel texan patriot, cu fălcile lui infundibuliforme şi cu zîmbetul lui bolovănos, zbîrlit, indestructibil, incrustat pe veci de-a curmezişul feţei, ca borul unei pălării negre cu o capacitate de zece galoane. Texanul voia ca toată lumea să fie fericită, cu excepţia lui Yossarian şi Dunbar. Era cu adevărat foarte bolnav.

Dar Yossarian nu putea fi fericit, chiar dacă texanul nu voia să fie, pentru că în afara spitalului încă nu se petrecea nimic amuzant. Singurul lucru care avea loc era războiul şi nimeni nu părea să observe, în afară de Yossarian şi Dunbar. Iar cînd Yossarian încerca să le amintească asta oamenilor, aceştia se fereau de el şi-l credeau nebun. Pînă şi Clevinger, care ar fi trebuit să ştie cum stă treaba, dar nu ştia, îi spusese că e nebun ultima oară cînd se văzuseră, chiar înainte ca Yossarian să fugă la spital.

Clevinger îl privise cu o furie şi o indignare apoplectice şi, apucînd masa cu ambele mîini, urlase:

— Eşti nebun!

— Clevinger, ce vrei tu de la oameni? îi replicase istovit Dunbar, peste vacarmul din clubul ofiţerilor.

— Nu glumesc, insistase Clevinger.

— Vor să mă omoare, îi spusese calm Yossarian.

— Nu vrea nimeni să te omoare, zbierase Clevinger.

— Atunci de ce trag în mine? întrebase Yossarian.

— Trag în toţi, răspunsese Clevinger. Vor să-i omoare pe toţi.

— Cu ce mă linişteşte asta?

Clevinger se ridicase deja pe jumătate de pe scaun, emoţionat, cu ochii umezi şi buzele palide şi tremurînde. Ca întotdeauna cînd se certa pentru nişte principii în care credea cu fervoare, în cele din urmă se sufoca de furie şi clipea, încercînd să oprească lacrimile amare provocate de convingerea că avea dreptate. Erau multe principiile în care Clevinger credea cu fervoare. Era nebun.

— Cine? întrebă el. Cine anume crezi că vrea să te omoare?

— Fiecare dintre ei, îi răspunse Yossarian.

— Dintre cine?

— Dintre cine crezi?

— Habar n-am.

— Atunci de unde ştii că nu vor?

— Pentru că…, îngăimă Clevinger, iar apoi amuţi neputincios.

Clevinger era convins că are dreptate, dar Yossarian avea dovada, pentru că nişte străini pe care nu-i cunoştea trăgeau în el cu tunurile ori de cîte ori zbura în văzduh ca să arunce în ei cu bombe şi nu era deloc amuzant. Iar dacă asta nu era amuzant, mai erau multe alte lucruri care erau şi mai puţin amuzante. Nu era deloc amuzant să trăieşti ca un nenorocit într-un cort în Pianosa, cu nişte munţi burduhănoşi în spate şi o mare albastră şi blajină în faţă, care putea să te înghită într-o clipită dacă ţi se punea un cîrcel, expediindu-te înapoi la ţărm peste trei zile, cu nota de plată achitată, umflat, vînăt şi descompus, cu apa picurîndu-ţi din nările reci.

Cortul în care stătea era la marginea pîlcului de copaci rari, de culori întunecate, care despărţea escadrila lui de cea a lui Dunbar. Imediat alături era şanţul de lîngă calea ferată părăsită, prin care trecea conducta cu benzină pentru avioane, ce ajungea pînă la cisternele de pe aerodrom. Datorită lui Orr, colegul lui, era cel mai elegant cort din escadrilă. De fiecare dată cînd Yossarian se întorcea dintr-una din vacanţele petrecute la spital sau din permisiile de odihnă petrecute la Roma, era surprins de o nouă îmbunătăţire făcută de Orr în lipsa lui – apă curentă, cămin cu foc de lemne, pardoseală de ciment. Yossarian alesese locul şi împreună cu Orr instalase cortul. Orr, care era un pigmeu zîmbăreţ, cu aripi de pilot şi păr şaten des şi ondulat, cu cărare pe mijloc, venea cu ideile, în timp ce Yossarian, care era mai înalt, mai puternic, mai solid şi mai iute, făcea aproape toată munca. Înăuntru locuiau doar ei doi, deşi cortul era destul de mare pentru şase persoane. Cînd a venit vara, Orr a ridicat părţile laterale pentru a permite brizei care nu adia niciodată să împrospăteze aerul înăbuşitor dinăuntru.

Imediat lîngă Yossarian stătea Havermeyer, care adora nugaua şi locuia singur în cortul de două persoane în care împuşca în fiecare noapte minusculi şoareci de cîmp cu gloanţe uriaşe trase cu un pistol de calibrul 45, pe care-l furase de la mortul din cortul lui Yossarian. De cealaltă parte a lui Havermeyer era cortul pe care McWatt nu-l mai împărţea cu Clevinger, care încă nu se întorsese cînd Yossarian ieşise din spital. McWatt împărţea acum cortul cu Nately, care plecase la Roma ca s-o curteze pe tîrfa adormită de care se îndrăgostise nebuneşte acolo şi care se plictisise de meseria ei şi de el. McWatt era nebun. Era pilot şi zbura cu avionul cît de jos îndrăznea, pe deasupra cortului lui Yossarian, cît de des putea, numai ca să vadă în ce hal era în stare să-l sperie, şi îi plăcea să planeze huruind pe deasupra plutei de lemn fixate pe butoaie goale de petrol şi deasupra bancului de nisip de lîngă plaja albă imaculată, unde oamenii înotau în pielea goală. Nu era uşor să împarţi cortul cu un nebun, dar lui Nately nu-i păsa. Şi el era nebun şi se ducea în fiecare zi liberă să lucreze la clubul ofiţerilor, la a cărui construcţie Yossarian nu contribuise.

De fapt, existau multe cluburi pentru ofiţeri la a căror construcţie Yossarian nu contribuise, dar el se mîndrea cel mai mult cu cel din Pianosa. Era un monument solid şi complex, înălţat în cinstea hotărîrii lui neclintite. Yossarian nu s-a dus niciodată acolo înainte să se termine construcţia; apoi se ducea adeseori, încîntat de acea clădire mare, frumoasă, întortocheată, acoperită cu şindrilă. Era într-adevăr o construcţie superbă şi pe Yossarian îl cuprindea un puternic sentiment de împlinire de cîte ori o privea, cugetînd că nici o părticică din munca depusă pentru ea nu-i aparţinea.

Toţi patru şedeau împreună la o masă din clubul ofiţerilor ultima oară cînd el şi Clevinger se acuzaseră unul pe celălalt că erau nebuni. Şedeau în fundul sălii, lîngă masa de pocher la care Appleby reuşea întotdeauna să cîştige. Appleby se pricepea la pocher la fel de bine cum se pricepea la ping-pong şi se pricepea la ping-pong la fel de bine cum se pricepea la orice. Tot ce făcea Appleby făcea bine. Appleby era un băiat blond din Iowa care credea în Dumnezeu, în dragostea maternă şi în modul de viaţă american, fără să fi chibzuit vreodată la nici una din credinţele sale, şi toţi care-l cunoşteau ţineau la el.

— Îl urăsc pe nemernicul ăla, bombăni Yossarian.

Cearta cu Clevinger începuse cu cîteva minute mai devreme, cînd Yossarian nu reuşise să găsească o mitralieră. Era o seară aglomerată. Barul era aglomerat, masa de pocher era aglomerată, masa de ping-pong era aglomerată. Oamenii în care Yossarian voia să tragă cu mitraliera erau prinşi la bar, cîntînd vechi melodii sentimentale de care nimeni nu se plictisea vreodată. În loc să tragă cu mitraliera în ei, Yossarian strivi cu călcîiul mingea de ping-pong care se rostogolise spre el dinspre paleta unuia dintre cei doi ofiţeri care jucau.

— Yossarian ăsta, spuseră cei doi ofiţeri rîzînd şi clătinînd din cap, apoi îşi luară altă minge din cutia de pe etajeră.

— Yossarian ăsta, îi îngînă Yossarian.

— Yossarian, şopti Nately în semn de avertisment.

— Vezi? Ce ţi-am spus? zise Clevinger.

Ofiţerii rîseră din nou cînd îl auziră pe Yossarian îngînîndu-i.

— Yossarian ăsta, spuseră ei ceva mai tare.

— Yossarian ăsta, repetă Yossarian.

— Yossarian, te rog, îl imploră Nately.

— Vezi? Ce ţi-am spus? zise Clevinger. Are o agresivitate antisocială.

— Tacă-ţi gura! îi spuse Dunbar lui Clevinger.

Dunbar îl plăcea pe Clevinger, fiindcă Clevinger îl enerva şi astfel timpul trecea mai încet.

— Appleby nici măcar nu-i aici, îi atrase Clevinger victorios atenţia lui Yossarian.

— A spus cineva ceva de Appleby? se interesă Yossarian.

— Nici colonelul Cathcart nu-i aici.

— A spus cineva ceva de colonelul Cathcart?

— Atunci care-i nemernicul pe care-l urăşti?

— Care nemernic e aici?

— N-am chef să mă cert cu tine, hotărî Clevinger. Nu ştii pe cine urăşti.

— Pe ăla care încearcă să mă otrăvească, îi spuse Yossarian.

— Nu încearcă nimeni să te otrăvească.

— Nu mi-au pus de două ori otravă în mîncare? Nu mi-au pus otravă în mîncare la Ferrara şi în timpul Falnicului şi Măreţului Asediu al Bolognei?

— Au pus otravă în mîncarea tuturor, explică Clevinger.

— Şi cu ce mă linişteşte asta?

— Şi nici măcar nu era otravă! strigă Clevinger înfierbîntat, devenind tot mai autoritar pe măsură ce îi sporea confuzia.

De cînd se ştia, îi explică Yossarian lui Clevinger cu un zîmbet răbdător, cineva urzea întotdeauna un complot împotriva lui. Oameni care ţineau la el şi alţii care nu ţineau, oameni care nu-l urau şi voiau să-i vină de hac. Îl urau fiindcă era asirian. Dar nu se puteau atinge de el, îi spuse el lui Clevinger, pentru că avea o minte sănătoasă într-un trup curat şi era puternic ca un taur. Nu se puteau atinge de el, fiindcă el era Tarzan, Mandrake, Flash Gordon. El era Bill Shakespeare. Era Cain, Ulise, Olandezul Zburător; era Lot în Sodoma, Îndurerata Deirdre, Sweeney printre privighetorile din copaci. Era ingredientul miraculos Z-247. Era…

— Nebun! îl întrerupse Clevinger răcnind. Eşti nebun de-a binelea!

— …uriaş. Sînt un adevărat colos, periculos, autentic, înzestrat cu trei pumni. Sînt un Supraman în toată regula!

— Supraman? făcu Clevinger. Superman?

— Supraman, îl corectă Yossarian.

— Hei, băieţi, potoliţi-vă, îi imploră jenat Nately. Se uită lumea la noi.

— Eşti nebun! zbieră vehement Clevinger, cu lacrimi în ochi. Ai complexul lui Iehova.

— Cred că toţi sînt Nathaniel.

Clevinger se opri bănuitor în mijlocul peroraţiei.

— Cine e Nathaniel?

— Care Nathaniel? întrebă nevinovat Yossarian.

Clevinger ocoli cu dibăcie capcana.

— Crezi că toţi sînt Iehova. Nu eşti mai breaz decît Raskolnikov…

— Decît cine?

— …da, Raskolnikov, care…

— Raskolnikov!

— …care… vorbesc serios… care a crezut că poate să justifice uciderea unei bătrîne…

— Nu-s mai breaz?

— …da, să justifice, aşa e… cu un topor! Şi ţi-o pot dovedi!

Sufocat de furie, Clevinger enumeră simptomele lui Yossarian: convingerea iraţională că toţi din jurul lui sînt nebuni, impulsul ucigaş de a trage cu mitraliera în necunoscuţi, falsificarea trecutului, bănuiala neîntemeiată că oamenii îl urăsc şi pun la cale să-l omoare.

Dar Yossarian ştia că avea dreptate, pentru că, după cum îi explică lui Clevinger, din cîte ştia el, nu se înşelase niciodată. Oriîncotro se uita, vedea un ţicnit şi un tînăr domn cu judecată ca el făcea tot ce putea pentru a-şi menţine simţul realităţii printre atîţia nebuni. Era extrem de important să şi-l menţină, fiindcă ştia că viaţa lui era în pericol.

Yossarian îi privi cu precauţie pe toţi cei pe care-i văzu cînd se întoarse la escadrilă de la spital. Milo era şi el plecat la Smirna, la cules de smochine. Popota mergea foarte bine în lipsa lui Milo. Yossarian reacţionase cu o foame de lup la mirosul picant de miel cu condimente încă de cînd se afla în cabina ambulanţei care se hurducăia pe drumul întortocheat ce se întindea ca o bretea ruptă între spital şi escadrilă. La dejun s-a servit chebap, hălci uriaşe şi gustoase de carne puse pe frigare, sfîrîind în draci deasupra cărbunilor, după ce fuseseră marinate într-un sos secret, pe care Milo îl furase de la un negustor ticălos din Levant, cu garnitură de orez iranian şi parmezan cu muguri de sparanghel, urmat de cireşe flambate ca desert şi apoi de ceşti aburinde cu cafea proaspătă, cu benedictină şi coniac. Porţiile imense au fost servite pe feţe de masă din damasc de chelnerii italieni pe care maiorul de Coverly îi răpise din peninsulă şi îi dăruise lui Milo.

Yossarian s-a îndopat la popotă pînă cînd a crezut că o să explodeze, după care s-a prăbuşit satisfăcut într-o stare de letargie, cu gura năclăită de resturi suculente. Nici unul dintre ofiţerii escadrilei nu mîncase vreodată atît de bine cum se mînca la popota lui Milo şi Yossarian se întrebă un timp dacă totuşi toate astea nu-şi aveau meritul lor. Dar pe urmă rîgîi, amintindu-şi că voiau să-l omoare, şi ieşi valvîrtej din popotă, alergînd să-l caute pe doctorul Daneeka, în speranţa că îl va declara inapt de luptă şi-l va trimite acasă. Îl găsi pe doctorul Daneeka stînd la soare pe un taburet înalt, în faţa cortului.

— Cincizeci de misiuni, îi spuse doctorul Daneeka, clătinînd din cap. Colonelul vrea cincizeci de misiuni.

— Dar eu n-am decît patruzeci şi patru!

Doctorul Daneeka era de neclintit. Era un bărbat trist, cu o înfăţişare de pasăre, cu faţa spatulată şi trăsăturile curate şi ascuţite ale unui şobolan foarte îngrijit.

— Cincizeci de misiuni, repetă el, continuînd să clatine din cap. Colonelul vrea cincizeci de misiuni.

3

Havermeyer

De fapt, nu era nimeni prin preajmă cînd Yossarian s-a întors de la spital, cu excepţia lui Orr şi a mortului din cortul lui Yossarian. Mortul din cortul lui Yossarian era o mare belea şi Yossarian nu-l putea suferi, deşi nu-l văzuse niciodată. Pe Yossarian îl enerva atît de tare să-l vadă zăcînd acolo toată ziua, încît se dusese de mai multe ori la cabinetul medical ca să i se plîngă sergentului Towser, care refuza să admită că mortul exista măcar, ceea ce, desigur, chiar aşa era. Încă şi mai umilitor era să încerce să apeleze direct la maiorul Major, lunganul şi ososul comandant al escadrilei, care semăna puţin cu Henry Fonda cînd era mîhnit şi care sărea pe fereastra biroului său ori de cîte ori Yossarian intra cu forţa, trecînd peste sergentul Towser, ca să-i vorbească despre asta. Pur şi simplu era greu de trăit cu mortul din cortul lui Yossarian. Îl deranjase pînă şi pe Orr, cu care era la fel de greu de trăit şi care, în ziua cînd s-a întors Yossarian, repara robinetul de acces al benzinei în soba pe care începuse s-o construiască în timp ce Yossarian era în spital.

— Ce faci? întrebă precaut Yossarian cînd intră în cort, deşi văzu din prima.

— E o gaură aici, spuse Orr. Încerc s-o astup.

— Te rog, încetează, spuse Yossarian. Mă enervezi.

— Cînd eram copil, răspunse Orr, umblam toată ziua cu mere pădureţe în obraji. Cîte unul în fiecare obraz.

Yossarian puse deoparte raniţa din care începuse să-şi scoată articolele de toaletă şi se concentră, cuprins de suspiciune. Trecu un minut.

— De ce? se văzu el silit să întrebe în cele din urmă.

Orr chicoti victorios.

— Pentru că sînt mai bune decît castanele porceşti, răspunse el.

Orr stătea în genunchi pe pardoseala cortului. Muncea fără întrerupere: demontă robinetul, întinse cu grijă toate piesele minuscule, le numără şi le studie la nesfîrşit pe fiecare în parte, de parcă nu mai văzuse pînă atunci nimic nici măcar pe departe asemănător cu ele, apoi asamblă la loc micul aparat, repetînd mereu şi mereu şi mereu operaţiunile, fără să-şi piardă răbdarea sau interesul, fără să dea semne de oboseală, fără vreun indiciu că va termina vreodată. Yossarian se uita la el cum trebăluieşte şi era convins că va fi silit să-l omoare cu sînge rece dacă nu se va opri. Privirea i se pironi asupra cuţitului de vînătoare care fusese agăţat deasupra plasei pentru ţînţari în ziua cînd sosise mortul. Cuţitul atîrna lîngă tocul de pistol al mortului, din care Havermeyer şterpelise pistolul.

— Cînd nu puteam face rost de mere pădureţe, continuă Orr, foloseam castane porceşti. Castanele porceşti au cam aceleaşi dimensiuni ca merele pădureţe şi de fapt au o formă mai potrivită, deşi forma nu are nici o importanţă.

— De ce umblai cu mere pădureţe în obraji? întrebă din nou Yossarian. Asta te-am întrebat eu.

— Pentru că au o formă mai potrivită decît castanele porceşti, răspunse Orr. Ţi-am spus adineauri.

— De ce, începu să-l insulte destoinic Yossarian, umblai cu ceva în obraji, fecior de tîrfă renegat, cu ochi malefici şi aptitudini mecanice?

— Nu umblam cu ceva în obraji, spuse Orr. Umblam cu mere pădureţe în obraji. Cînd nu puteam să fac rost de mere pădureţe, umblam cu castane porceşti. În obraji.

Orr chicoti. Yossarian se decise să-şi ţină gura şi aşa şi făcu. Orr aşteptă. Yossarian aşteptă şi el, chiar ceva mai mult.

— Cîte una în fiecare obraz, spuse Orr. De ce? se burzului el.

— De ce ce?

Yossarian clătină din cap zîmbind şi refuză să răspundă.

— E ceva ciudat cu garnitura asta, chibzui Orr cu voce tare.

— Ce anume? întrebă Yossarian.

— Pentru că voiam…

Yossarian se prinse:

— Isuse Cristoase! De ce voiai…

— …obraji ca merele.

— …obraji ca merele? întrebă Yossarian.

— Voiam obraji ca merele, repetă Orr. Încă de cînd eram copil, voiam să am într-o bună zi obraji ca merele şi m-am hotărît să mă străduiesc să-i capăt şi jur pe Dumnezeu că m-am străduit pînă i-am căpătat şi aşa am reuşit, ţinînd mere pădureţe în obraji toată ziua. Cîte unul în fiecare obraz.

— De ce voiai obraji ca merele?

— Nu voiam obraji ca merele, spuse Orr. Voiam obraji mari. Culoarea nu prea mă interesa, dar voiam să fie mari. Mă străduiam exact ca nebunii ăia din ziare care strîng toată ziua mingi de cauciuc în mîini ca să şi le întărească. De fapt, eram şi eu unul din nebunii ăia. Umblam şi eu toată ziua cu mingi de cauciuc în mîini.

— De ce?

— De ce ce?

— De ce umblai toată ziua cu mingi de cauciuc în mîini?

— Pentru că mingile de cauciuc…, spuse Orr.

— …sînt mai bune decît merele pădureţe?

Orr zîmbi cu înţeles, clătinînd din cap.

— O făceam ca să-mi apăr reputaţia în caz că m-ar fi prins cineva umblînd cu mere pădureţe în obraji. Avînd mingile de cauciuc în mîini, puteam nega că aveam mere pădureţe în obraji. De cîte ori mă întreba cineva de ce umblam cu mere pădureţe în obraji, îmi desfăceam pur şi simplu palmele şi îi arătam că eu umblam cu mingi de cauciuc, nu cu mere pădureţe, şi că ele se aflau în mîini, nu în obraji. Era o explicaţie credibilă. Dar n-am aflat niciodată dacă s-a răspîndit sau nu, fiindcă e destul de greu să-i faci pe oameni să te înţeleagă cînd le vorbeşti cu mere pădureţe în obraji.

Şi lui Yossarian i-a fost destul de greu să-l înţeleagă atunci şi se întrebă încă o dată dacă Orr nu-i vorbea cumva cu vîrful limbii vîrît într-unul din obrajii ca merele.

Yossarian se decise să nu mai rostească o vorbă. Era inutil. Îl cunoştea pe Orr şi ştia că nu avea absolut nici o şansă să afle atunci de la el de ce dorise să aibă obrajii mari. Nu avea nici un rost să-l întrebe, aşa cum nu avusese rost să-l întrebe de ce îi tot dădea tîrfa aia în cap cu pantoful, în dimineaţa aceea la Roma, în vestibulul îngust din faţa uşii deschise a camerei surorii mai mici a tîrfei lui Nately. Era o fată înaltă, solidă, cu păr lung şi cu vene de un albastru incandescent, care se ramificau din abundenţă pe sub pielea ciocolatie, în locurile unde era carnea cea mai fragedă, şi ea continua să înjure şi să zbiere, ţopăind în picioarele goale, ca să-l poată lovi fix în creştet cu tocul cui al pantofului. Erau amîndoi goi şi făceau atîta gălăgie, încît toţi din apartament ieşiseră pe culoar să caşte gura, cîte un cuplu în fiecare uşă de dormitor, toţi goi, cu excepţia bătrînei cu şorţ şi pulover care cloncănea mustrător şi a bătrînului destrăbălat şi risipitor, care gîgîia zgomotos şi comic pe parcursul întregului incident, cu un fel de veselie lacomă şi superioară. Fata zbiera şi Orr chicotea. De fiecare dată cînd tocul pantofului ei îi ateriza pe cap, Orr chicotea şi mai tare, înfuriind-o şi mai mult şi făcînd-o să sară şi mai sus, ca să-l ardă în scăfîrlie, în timp ce sînii ei superb de mari fîlfîiau prin încăpere ca nişte steaguri umflate de un vînt puternic, iar fesele şi coapsele ei puternice făceau flip-flap-flop încoace şi-ncolo, ca nişte lingouri apetisante. Ea ţipă şi Orr chicoti, pînă cînd ea ţipă iar şi îl pocni zdravăn în tîmplă, punînd capăt chicotelilor lui şi expediindu-l direct la spital pe targă, cu o gaură în cap nu foarte adîncă şi cu o contuzie foarte uşoară, care l-au scos din luptă doar douăsprezece zile.

Nimeni n-a reuşit să afle ce se întîmplase, nici măcar bătrînul gîgîitor şi bătrîna cloncănitoare care, prin statutul lor, aflau tot ce se întîmpla în acel vast şi nesfîrşit bordel, cu multiple dormitoare pe ambele părţi ale culoarelor înguste, care porneau în direcţii opuse dinspre spaţiosul salon cu storuri la ferestre şi o singură veioză. De fiecare dată cînd se mai întîlnea cu Orr după acest incident, ea îşi ridica poalele deasupra chiloţilor albi, strîmţi şi elastici şi, rînjind vulgar, îşi împingea spre el pîntecele rotund şi tare, înjurîndu-l dispreţuitor şi apoi izbucnind în hohote de rîs răguşit cînd îl vedea cum chicoteşte sfios şi se ascunde în spatele lui Yossarian. Ceea ce făcuse, încercase să facă sau nu reuşise să facă în spatele uşii închise a camerei surorii mai mici a tîrfei lui Nately rămăsese un secret. Fata nu voia să-i spună tîrfei lui Nately sau vreunei alte tîrfe, nici lui Nately şi nici lui Yossarian. Orr ar fi putut să-i spună, dar Yossarian se hotărîse să nu mai scoată nici un cuvînt.

— Vrei să ştii de ce voiam să am obrajii mari? întrebă Orr.

Yossarian nu-şi descleştă gura.

— Îţi aminteşti, spuse Orr, cînd am fost la Roma şi fata aia care nu te înghite îmi tot dădea în cap cu tocul pantofului? Vrei să ştii de ce mă lovea?

Încă nu reuşea să-şi imagineze ce putuse face ca s-o înfurie atît de tare încît să-l pocnească în cap timp de cincisprezece, douăzeci de minute, şi totuşi nu suficient de tare ca să-l apuce de glezne şi să-i crape capul de pereţi. Sigur era destul de înaltă şi Orr era sigur destul de scund. Orr avea dinţi de cal şi ochi bulbucaţi, care se asortau de minune cu obrajii umflaţi, şi era chiar mai scund decît tînărul Huple, care locuia pe partea proastă a şinei de cale ferată, în cortul din zona administraţiei, în care Joe Flămîndul zăcea urlînd în somn în fiecare noapte.

Zona administrativă în care Joe Flămîndul îşi înălţase din greşeală cortul se afla în mijlocul escadrilei, între şanţul cu şinele de cale ferată ruginite şi şoseaua înclinată, acoperită cu bitum negru. Bărbaţii puteau să agaţe fete de-a lungul acelei şosele, promiţîndu-le că le duc unde voiau ele; erau fete ţîţoase, tinere, urîte, rînjite şi cu dinţi lipsă, pe care le puteau duce cu maşina în afara şoselei, unde se culcau cu ele în iarba crescută sălbatic, şi Yossarian făcea asta de cîte ori putea, adică nici pe departe atît de des ca Joe Flămîndul, care putea face rost de un jeep, dar nu ştia să conducă şi-l ruga pe el să încerce. Corturile recruţilor din escadrilă se înşiruiau de cealaltă parte a şoselei, de-a lungul cinematografului în aer liber unde, spre distracţia zilnică a muribunzilor, armate ignorante se încleştau noaptea pe un ecran pliant şi unde sosise în aceeaşi după-amiază o altă trupă U.S.O.¹

Trupele U.S.O. erau trimise de generalul P.P. Peckem, care îşi mutase cartierul general tocmai la Roma şi nu avea altceva mai bun de făcut în timp ce uneltea împotriva generalului Dreedle. Generalul Peckem era un general care punea categoric mare preţ pe curăţenie. Era un general expeditiv, curtenitor şi foarte pedant, care cunoştea circumferinţa ecuatorului şi scria întotdeauna „întărit“ cînd voia să spună „înmulţit“. Era un dobitoc şi nimeni nu ştia asta mai bine decît generalul Dreedle, care era revoltat de recentul ordin al generalului Peckem conform căruia toate corturile din teatrul de operaţiuni mediteraneean trebuiau înălţate de-a lungul unor linii paralele, cu intrările orientate falnic spre Monumentul Washington. Generalul Dreedle, care conducea o unitate de luptă, considera că era o tîmpenie. În plus, ce dracu’ îl privea pe generalul Peckem cum erau instalate corturile în aripa generalului Dreedle? A urmat o febrilă dispută juridică între cei doi granguri, care a fost rezolvată în favoarea generalului Dreedle de ex-caporalul Wintergreen, funcţionar poştal la cartierul general al regimentului 27 al aviaţiei militare. Wintergreen determinase rezultatul aruncînd la coş toate înştiinţările primite de la generalul Peckem. Le considera prea prolixe. Vederile generalului Dreedle, exprimate într-un stil literar mai puţin pretenţios, i-au plăcut ex-caporalului Wintergreen, drept pentru care le-a expediat, respectînd cu mult zel regulamentul. Generalul Dreedle a învins prin neprezentare.

Pentru a-şi redobîndi statutul pierdut, generalul Peckem a început să trimită şi mai multe trupe U.S.O. decît trimisese pînă atunci şi i-a încredinţat însuşi colonelului Cargill sarcina de a stîrni destul entuziasm pentru ele.

Dar în grupul lui Yossarian nu era nici un pic de entuziasm. În grupul lui Yossarian era doar un număr tot mai mare de recruţi şi ofiţeri care reuşeau să ajungă la sergentul Towser de mai multe ori pe zi ca să-l întrebe dacă sosise ordinul pentru trimiterea lor înapoi acasă. Erau oameni care îşi efectuaseră cele cincizeci de misiuni. Acum erau mai mulţi decît atunci cînd intrase Yossarian în spital şi încă mai aşteptau. Erau îngrijoraţi şi îşi rodeau unghiile. Erau groteşti, ca nişte tineri fără rost în timp de criză. Se deplasau lateral, precum crabii. Aşteptau să se întoarcă de la cartierul general al regimentului 27 al aviaţiei militare ordinul de trimitere înapoi acasă, la adăpost, şi, cît aşteptau, nu le rămînea decît să se îngrijoreze, să-şi roadă unghiile şi să pătrundă solemn la sergentul Towser de mai multe ori pe zi ca să întrebe dacă sosise ordinul de trimitere înapoi acasă, la adăpost.

Îşi dădeau seama că era o cursă contra cronometru, pentru că ştiau dintr-o amară experienţă că în orice moment colonelul Cathcart ar putea mări din nou numărul de misiuni. Nu aveau nimic mai bun de făcut decît să aştepte. Doar Joe Flămîndul avea ceva mai bun de făcut de fiecare dată cînd îşi termina misiunile. El avea coşmaruri care-l făceau să urle şi cîştiga bătăile cu pumnii împotriva motanului lui Huple. Îşi lua cu el în primul rînd de scaune aparatul de fotografiat la toate spectacolele U.S.O. şi încerca să surprindă în poze ce purta pe dedesubt cîntăreaţa cu scăfîrlie platinată şi ţîţe mari, îmbrăcată într-o rochie cu paiete care părea întotdeauna gata să pocnească pe ea. Fotografiile nu ieşeau niciodată.

Colonelul Cargill, cel care scotea din foc castanele generalului Peckem, era un bărbat viguros şi rumen. Înainte de război fusese un director de marketing ager, dur, agresiv. Era un director de marketing foarte prost. Colonelul Cargill era un director de marketing atît de mizerabil, încît era foarte căutat de firme dornice să înregistreze pierderi ca să scape de impozite. În toată lumea civilizată, de la Battery Park la Fulton Street, era cunoscut ca un om pe care te puteai bizui pentru anularea rapidă a impozitelor. Preţurile lui erau mari, pentru că de multe ori eşecul nu se produce uşor. A trebuit s-o ia de sus şi să-şi croiască drum în jos; cu ajutorul unor amici înţelegători de la Washington, pierderea banilor nu era o chestiune simplă. A fost nevoie de luni întregi de muncă asiduă şi de o proastă planificare bine gîndită. Fiind un om prost plasat, dezorganizat, necalculat, trecea peste toate şi deschidea fiecare portiţă şi, tocmai cînd credea că reuşise, guvernul îi dădea un lac, o pădure sau un teren petrolifer, stricînd totul. Dar, în ciuda acestor handicapuri, te puteai bizui pe colonelul Cargill pentru a falimenta cea mai prosperă afacere. Era un om care se prăbuşea prin propriile mijloace şi care nu datora nimănui nereuşitele lui.

— Băieţi, începu colonelul Cargill în escadrila lui Yossarian, cîntărindu-şi cu grijă pauzele. Sînteţi ofiţeri americani. Ofiţerii nici unei alte armate din lume nu pot face această afirmaţie. Chibzuiţi adînc.

Sergentul Knight chibzui adînc, apoi îl informă politicos pe colonelul Cargill că se adresa recruţilor şi că ofiţerii îl aşteptau de fapt pe cealaltă parte a escadrilei. Colonelul Cargill îi mulţumi pe un ton tranşant, radiind de fericire în timp ce traversa zona. Constată cu mîndrie că în cele douăzeci de luni de armată nu i se tocise geniala incapacitate.

— Băieţi, se adresă el ofiţerilor, măsurîndu-şi cu grijă pauzele. Sînteţi ofiţeri americani. Ofiţerii nici unei alte armate nu pot face această afirmaţie. Chibzuiţi adînc.

Aşteptă o clipă pentru a le lăsa răgaz să chibzuiască adînc.

— Aceşti oameni sînt oaspeţii voştri! strigă el brusc. Au străbătut peste patru mii de kilometri ca să vină aici să vă distreze. Cum se vor simţi dacă nimeni n-o să vrea să-i vadă? Ce se va întîmpla cu moralul lor? Acu’, să ştiţi, băieţi, că pe mine nu mă afectează. Dar fata care vrea să cînte astăzi pentru voi la acordeon ar putea să vă fie mamă. Ce-aţi simţi dacă propria voastră mamă ar fi străbătut patru mii de kilometri ca să cînte la acordeon pentru nişte militari care nu vor să vină s-o vadă? Ce va simţi acel copil a cărui mamă ar putea fi fata care cîntă la acordeon, cînd se va face mare şi va afla despre asta? Ştim cu toţii care este răspunsul. Acu’, să nu mă înţelegeţi greşit, băieţi. Este desigur o acţiune voluntară. Eu sînt ultimul colonel din lume care să vă ordone să vă duceţi la acest spectacol şi să vă distraţi, dar vreau ca toţi care nu sînteţi destul de bolnavi ca să fiţi internaţi în spital să vă duceţi chiar acum la acest spectacol şi să vă distraţi. Vă ordon!

Yossarian se simţea destul de bolnav ca să se interneze din nou în spital şi se simţi şi mai bolnav după ce mai efectuă trei misiuni de luptă şi doctorul Daneeka clătină melancolic din cap, refuzînd să-l lase la sol.

— Te consideri năpăstuit? îl mustră cu tristeţe doctorul Daneeka. Eu ce să mai zic? Am mîncat numai alune opt ani, pînă am ieşit medic. După ce am terminat cu alunele, am mîncat numai pui în biroul meu pînă cînd am reuşit să-mi fac un cabinet de pe urma căruia să-mi scot măcar cheltuielile. Apoi, tocmai cînd afacerea a început să-mi aducă oarece profit, m-au luat în armată. Nu ştiu de ce te plîngi.

Doctorul Daneeka era prietenul lui Yossarian şi ar fi făcut tot ce-i stătea în putinţă ca să-l ajute. Yossarian ascultă cu mare atenţie ce-i spunea doctorul Daneeka despre colonelul Cathcart de la regiment, care voia să ajungă general, despre generalul de brigadă Dreedle, despre infirmiera generalului Dreedle şi despre toţi ceilalţi generali de la cartierul general al regimentului 27 al aviaţiei militare, care insistau ca numărul de misiuni de luptă să se limiteze la patruzeci.

— Încearcă să zîmbeşti şi să te bucuri de viaţă, îl sfătui el pe Yossarian, cu un aer posac. Fii şi tu ca Havermeyer!

Yossarian se cutremură la auzul acestei recomandări. Havermeyer era un bombardier care nu făcea niciodată manevre de ocolire, îndreptîndu-se direct spre ţintă şi primejduind astfel şi mai mult viaţa oamenilor care zburau în aceeaşi formaţie cu el.

— Havermeyer, de ce naiba nu faci niciodată manevre de ocolire? îl întrebau ei furioşi după fiecare misiune.

— Hei, băieţi, lăsaţi-l în pace pe căpitanul Havermeyer, le ordona colonelul Cathcart. Ce naiba, este cel mai bun bombardier pe care-l avem.

Havermeyer rînjea satisfăcut şi încerca să explice cum îşi cresta gloanţele cu un cuţit de vînătoare şi apoi trăgea cu ele în fiecare noapte în şoarecii de cîmp din cortul lui. Havermeyer era cel mai bun bombardier al lor, ce naiba, dar zbura direct de la punctul iniţial pînă la ţintă şi chiar mult dincolo de ţintă, pînă vedea bombele care cădeau atingînd pămîntul şi explodînd brusc într-un şuvoi de flăcări portocalii ce ţîşneau în sus şi străfulgerau de după giulgiul învîrtejit de fum şi resturile pulverizate care se ridicau sălbatic, ca un gheizer, în valuri rostogolitoare, cenuşii şi negre. Havermeyer ţinea nişte muritori înţepeniţi în şase avioane, neclintiţi şi imobili ca nişte ţinte de tir, în timp ce el urmărea pînă jos bombele prin botul de plexiglas, cu mare interes, dînd mitraliorilor germani tot răgazul de care aveau nevoie ca să repereze obiectivul, să ochească şi să apese pe trăgaci sau pe butoane, să tragă de manete sau de ce naiba trebuiau să tragă cînd voiau să omoare oameni pe care nu-i cunoşteau.

Havermeyer era un bombardier care nu rata niciodată. Yossarian era un bombardier care fusese retrogradat pentru că nu-i mai păsa deloc dacă rata sau nu. Se hotărîse să trăiască veşnic, chiar dacă decizia l-ar fi costat viaţa şi, de cîte ori decola, singura lui misiune era să aterizeze viu.

Oamenilor le plăcea să zboare în urma lui Yossarian, care se năpustea de sus spre ţintă din diverse direcţii şi de la diverse înălţimi, urcînd, plonjînd, răsucindu-se şi virînd atît de brusc şi de smucit, încît toţi piloţii celorlalte cinci avioane nu puteau face decît aceleaşi manevre ca să rămînă în formaţie cu el, zburînd la orizontală doar cele două-trei secunde cît dura pînă cădeau bombele, apoi ţîşnind din nou cu motoarele huruind, scrîşnind şi smucindu-şi avionul prin aer cu atîta violenţă, în timp ce el îşi croia drum printre barajele de foc ale artileriei antiaeriene, încît cele şase avioane erau în curînd împrăştiate pe tot cerul ca nişte rugăciuni, fiecare o pradă uşoară pentru avioanele de luptă germane, ceea ce lui Yossarian îi convenea, fiindcă nu mai erau avioane de luptă germane şi el n-avea chef să explodeze vreun avion lîngă al lui cînd explodau ele. Abia după ce lăsa mult în urmă tot acel Sturm und Drang, îşi înclina din nou, obosit, casca protectoare pe capul asudat şi înceta să mai zbiere ordine către McWatt de la comenzi, care în asemenea clipe nu avea altă grijă decît să se întrebe unde căzuseră bombele.

— Am terminat bombele, anunţa din spate sergentul Knight.

— Am lovit podul? întreba McWatt.

— N-am văzut, să trăiţi, m-am tot rostogolit pe-aici şi n-am văzut. Acum totul e acoperit de fum şi nu văd nimic.

— Hei, Aarfy, au nimerit bombele ţinta?

— Care ţintă? întreba căpitanul Aardvaark, pilotul dolofan şi fumător de pipă al lui Yossarian, din îngrămădeala de hărţi pe care o crease lîngă Yossarian, în carlinga avionului. Nu cred că am ajuns încă la ţintă. Am ajuns?

— Yossarian, au nimerit bombele ţinta?

— Care bombe? răspundea Yossarian, a cărui unică preocupare fusese tirul artileriei antiaeriene.

— Bine, las-o baltă, ciripea McWatt, nu contează.

Lui Yossarian puţin îi păsa dacă lovea sau nu ţinta, de vreme ce Havermeyer sau unul dintre ceilalţi bombardieri o loveau şi ei nu trebuiau să se întoarcă. Din cînd în cînd, cineva se enerva atît de tare pe Havermeyer încît îl pocnea.

— V-am spus, băieţi, să-l lăsaţi în pace pe căpitanul Havermeyer, îi avertiza furios colonelul Cathcart. Ce naiba, doar am spus că este cel mai bun bombardier pe care-l avem.

Havermeyer rînjea satisfăcut auzind intervenţia colonelului şi îşi mai vîra o bucată de nuga sub nas.

Havermeyer devenise un adevărat expert în împuşcarea şoarecilor de cîmp în timpul nopţii cu pistolul pe care-l furase de la mortul din cortul lui Yossarian. Îi momea cu o acadea şi ochea în întuneric, aşteptînd muşcătura din momeală, cu degetul de la cealaltă mînă vîrît în bucla sforii pe care o întinsese de la cadrul plasei pentru ţînţari pînă la lanţul becului de deasupra. Sfoara se întindea ca o coardă de banjo şi cea mai mică smucitură aprindea brusc becul, orbind astfel victima tremurătoare, scăldată într-o baie de lumină. Havermeyer jubila privind cum micuţul mamifer încremenea şi îşi rotea ochii înfricoşaţi în căutarea intrusului. Havermeyer aştepta pînă cînd privirea acestuia ajungea la el şi atunci rîdea tare şi în acelaşi timp apăsa pe trăgaci, pulverizînd prin tot cortul corpul vînjos, îmblănit, cu o răpăială răsunătoare, şi expediind sfiosul său suflet înapoi la Creator.

Într-un miez de noapte cînd Havermeyer a împuşcat un şoarece, Joe Flămîndul s-a repezit la el în picioarele goale, zbierînd din toţi rărunchii cu glasul lui strident şi golindu-şi propriul pistol de calibrul 45 în cortul lui Havermeyer, în timp ce se apropia cînd pe o parte, cînd pe cealaltă a şanţului, după care a dispărut brusc într-una din tranşeele apărute ca prin minune lîngă fiecare cort după ce Milo Minderbinder bombardase escadrila. Era cu puţin timp înainte de ivirea zorilor, în ziua Falnicului şi Măreţului Asediu al Bolognei, cînd morţi fără limbă populau ceasurile nopţii ca nişte fantome vii şi Joe Flămîndul aproape că înnebunise de îngrijorare pentru că îşi terminase din nou misiunile şi nu era programat să zboare. Joe Flămîndul bolborosea incoerent cînd l-au pescuit de pe fundul jilav al tranşeei, bălmăjind ceva despre şerpi, şobolani şi păianjeni. Înăuntru nu erau decît cîţiva centimetri de apă de ploaie stătută.

— Vedeţi? a urlat Havermeyer. V-am spus. V-am spus că e nebun, nu v-am spus?

1. The United Service Organizations – Organizaţie nonprofit care oferă spectacole de divertisment armatei americane.