Bruce Chatwin, In Patagonia

Copyright © The Legal and Personal Representative of Bruce Chatwin, 1977

Sections 73, 75 & 86 Copyright © Monica Barnett, 1977

Introduction copyright © Nicholas Shakespeare 2006

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5196-2

ISBN PDF: 978-973-46-5197-9

ISBN print: 978-973-46-4209-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Serjio74/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BRUCE CHATWIN s-a născut la Sheffield în 1940. După ce a urmat cursurile şcolii Marlborough, a început să lucreze la casa de licitaţii Sotheby’s. Opt ani mai târziu, după ce devenise unul dintre cei mai tineri directori de la Sotheby’s, a renunţat la această funcţie ca să se dedice pasiunii sale pentru călătorii. Între 1972 şi 1975 a lucrat pentru The Sunday Times, înainte de a-şi anunţa din nou plecarea printr-o telegramă: „Plecat în Patagonia pentru şase luni”. Această călătorie a fost sursa de inspiraţie pentru prima dintre cărţile sale, In Patagonia, care i-a adus două distincţii, Hawthornden Prize şi E.M. Forster Award, şi a marcat începutul carierei lui de scriitor. Două dintre cărţile sale au fost ecranizate: The Viceroy of Ouidah (reintitulat Cobra Verde), în regia lui Werner Herzog, şi On the Black Hill, în regia lui Andrew Grieve. The Songlines a devenit imediat numărul 1 pe lista de bestselleruri a ziarului The Sunday Times şi a rămas între primele zece timp de nouă luni. Romanul său, Utz, a fost nomilalizat pentru Booker Prize în anul 1988. Bruce Chatwin a murit în ianuarie 1989.

Introducere

În decembrie 1974, Bruce Chatwin, în vârstă de 34 de ani, pleca din Buenos Aires spre sud, cu un autobuz de noapte, începând o călătorie care îl va transforma dintr-un jurnalist rătăcitor în unul dintre cei mai originali şi mai moderni scriitori de la sfârşitul secolului XX. La finalul acelui an, eu m-am lăsat de şcoală şi m-am făcut ciurdar în provincia Buenos Aires. Spre sud, câmpiile se întindeau până departe, în Patagonia.

Aveam 17 ani şi, desigur, asta m-a impresionat. Cu imaginea acelui spaţiu deschis, zece luni mai târziu m-am întors în mica şi aglomerata Anglie. Instantaneu, am uitat de muşte, de durerile provocate de şa, de plictiseală. Doream cu disperare să mă întorc.

Şase ani mai târziu, s-a ivit ocazia şi am plecat pe Río Negro şi Chutbut spre Ţara de Foc. Junta militară plasase placarde pe lângă drum – „Este o datorie să cunoşti Patagonia” –, dar nimeni nu le băga în seamă. Patagonia, după un scriitor din Buenos Aires, era „doar pustiu – o «străduţă dosnică», unde se amestecau diferite culturi, fiind mai degrabă un loc plictisitor”.

Într-o dimineaţă, dintr-o iniţiativă care avea să fie repetată de o generaţie întreagă de călători, aşteptam un autobuz într-un crâng prăfuit, la vest de Trelew, când am scos din bagaj o carte, pe care o luasem cu mine, o carte broşată, care azi a ajuns să aibă o grămadă de pagini îndoite şi pline de însemnări, după trei vizite în Patagonia.

Nu auzisem nimic despre acel autor, dar era singura carte contemporană pe care am putut s-o găsesc cu privire la destinaţia mea. Am deschis-o la prima pagină şi am citit primul paragraf; aşa a început totul.

Patagonia nu are o configuraţie precisă pe hartă. Este un teritoriu vast şi nedelimitat care se întinde pe 900.000 de kilometri pătraţi din Argentina şi Chile. Regiunea se defineşte mai bine prin solul ei. Ştii că eşti în Patagonia când vezi rodados patagónicos, pietriş bazaltic, rămas în urma glaciaţiunilor, şi jarilla, tufele pitice ce reprezintă flora dominantă. Patagonia mai poate fi descrisă şi prin clima sa. Vântul care bate cu furie din octombrie până în martie – după expresia lui Chatwin, „care te pătrund până la piele” – a zădărnicit înaintarea avionului în care se afla Antoine de Saint-Exupéry, împingându-l îndărăt.

Călătorii plecaţi din Darwin observă cum această pustietate îţi captivează imaginaţia. În aceste condiţii, mintea se concentrează asupra ei înseşi. În muzeul din Trelew am găsit jurnalul unui riguros pionier galez. John Murray Thomas, care a făcut o expediţie în iulie 1877, scria cu creionul, abia vizibil: „Noaptea trecută am visat-o pe Harriett şi se făcea că eram în dormitor. Ne-am sărutat. Nu trece nicio noapte fără s-o visez”.

În Patagonia, izolarea te împinge la exagerare: beţivul bea; credinciosul se roagă; singuraticul se simte şi mai singur, uneori în mod fatal. Tom Jones a fost consul britanic la Punta Arenas. În raportul său oficial, A Patagonian Panorama, scria: „Nu ştiu dacă din cauza climei aspre din Patagonia sau a vieţii aspre din tabără după o zi de muncă ori a remuşcării de după o petrecere la care s-a băut mult, dar am cunoscut binişor peste 20 de oameni, pe unii chiar foarte îndeaproape, care s-au sinucis”.

Primii crescători de oi au ajuns în Insulele Falkland la sfârşitul anilor 1860. Descendenţii lor sunt tentaţi să se agaţe de cultura înaintaşilor lor. Patagonia se întinde pe teritoriul a două naţiuni; mulţi dintre locuitori îşi petrec viaţa în două moduri diferite, adesea reconstruind mediul din care au plecat. Cu cât ne aflăm într-o vale mai îndepărtată, cu atât se reproduce mai fidel ţara de origine. În Gaiman, galezii îşi păstrează limba şi imnurile religioase. În Río Pico, germanii plantează lupini şi cireşi. În Sarmiento, burii continuă să usuce pastrama tăiată felii (de guanaco). Aşa cum scrie Chatwin în jurnalul său, „cu cât te îndepărtezi mai mult de marile centre ale civilizaţiei, cu atât sunt mai răspândite reconstrucţiile fantastice ale lumii lui Madame du Barry”.

Aridă în cea mai mare parte, Patagonia este un ţinut foarte fertil într-o anumită privinţă. O călătorie prin acest ţinut, aşa cum avea să descopere curând Chatwin, este „cea mai uluitoare experienţă pentru că, oriunde te-ai îndrepta, vei găsi o personalitate întru câtva excentrică, având o poveste fantastică. Oriunde ajungeam, nu se punea problema să caut o poveste, venea povestea la mine... Mai cred că este posibil ca şi vântul să aibă o legătură cu acest fapt”.

Ca şi Galapagosul, Patagonia nu prea a evoluat faţă de ceea ce vedem pe hărţile mai vechi, înfăţişând unicorni albaştri, centauri roşii, condori purtând în gheare elefanţi şi uriaşi. Îi place încă să se considere un tărâm al uriaşilor. „Nu este vorba despre acei uriaşi pomeniţi de Hernando de Magallanes”, scria Tom Jones, „ci despre bărbaţii şi femeile, mulţi dintre ei britanici, care au făcut ca acest ţinut vast, pustiu şi bătut de vânturi să devină prosper şi să poată fi locuit de oameni civilizaţi”. Chiar şi astăzi, Patagonia e plină de oase de dinozauri şi relicve ambulante, care trăiesc la 60 de kilometri de cea mai apropiată şosea şi vorbesc despre „confederaţii”, despre „filfizoni” şi despre „o altă lume”. Ai zice că toţi oamenii au peste doi metri înălţime şi sunt excentrici. Aici poţi să visezi în voie. (Acest lucru poate explica de ce Ted Turner şi Sylvester Stallone şi-au cumpărat proprietăţi aici.) „Patagonia nu se compară cu nici un alt loc”, spune Teresita Braun-Menéndez, membră a familiei care a contribuit cel mai mult la deschiderea acestui teritoriu în secolul al XIX-lea. „Ce singurătate, ce grandoare! Aici se poate întâmpla orice.”

Asemenea multora, am simţit şi eu intens acest efect atunci când am citit În Patagonia. Îi citisem pe Hudson, Darwin şi Lucas Bridges, dar niciunul nu mi-a confirmat impresiile despre Patagonia aşa cum a făcut-o Chatwin.

În aglomerata Londră, l-am căutat pe autor. Pretextul a fost să fac rost de numărul de telefon al francezului care urma să fie regele Patagoniei. Însă de fapt eu voiam să-l cunosc pe Chatwin.

Pe atunci, ţineam un jurnal. Pe 19 ianuarie 1982, am scris: „Dimineaţa cu Bruce Chatwin, după ce i-am localizat într-un târziu locuinţa din Eaton Place: o bicicletă rezemată de perete şi Flaubert pe duşumea. Era mai tânăr decât mi-am imaginat, semănând mai degrabă cu un refugiat polonez: cu pantaloni largi, sfrijit, cu părul blond încărunţit şi cu ochi albaştri, cu trăsături aspre şi vorbe tăioase. Tocmai predase un manuscris – un roman despre un teritoriu de o milă pătrată de lângă Clyro, unde două familii se luptă între ele, pe parcursul a două războaie mondiale, fără să aibă contact cu lumea modernă. Vorbeşte ca o pasăre, foarte nostim, ca un băieţandru care a citit mult. «Nu este extraordinar cum cei mai mari şarlatani ştiu de multe ori să identifice un articol adevărat?»”.

Când îi citisem cartea, mi-l imaginasem ca pe un ascet deşirat din deşertul în care se află oraşul Trelew, un om tăcut care nu prea spunea decât, cel mult, „Înţeleg”. De fapt, mai târziu mi-a spus: „Cel mai mult îmi place să stau la palavre”. Abia după aceea am cunoscut-o pe doamna din Puerto Natales care mi-a mărturisit: „Don Bruce vorbea foarte mult, bastante”. Sau pe antropologul din Alice Springs care se plângea: „Te omora cu trăncăneala aia a lui”. Din clipa în care am intrat în micuţul său apartament de la mansardă, nu s-a mai oprit din vorbit. În doar câteva minute, îmi dăduse numărul de telefon al regelui Patagoniei şi Araucaníei, un fumător de pipă cu glaucom care conducea Facultatea Liberă de Drept din foburgul Poissonière. Mi-a mai dat numărul de telefon al regelui Cretei, pe cel al moştenitorului tronului aztec – şi al unui chitarist din Boston care se credea dumnezeu.

În schimb voia să-i povestesc despre Argentina.

Unul dintre talentele literare ale lui Chatwin era să-şi facă cititorii să se simtă implicaţi în fanteziile sale. Avea aceeaşi putere şi în viaţa reală. Primul său editor, Francis Wyndham, spunea despre el: „Te făcea să participi la ceea ce, în acel moment, nu părea a fi o fantezie. Participai, chiar dacă vorbea numai el”. Chatwin se pricepea de minune să afle de la străini cele mai bune istorisiri şi făcea conexiuni extravagante. Aşa s-a întâmplat şi la prima noastră întâlnire.

Foarte repede, m-a făcut să-i spun că, pe când eram adolescent, la Buenos Aires, îi citeam lui Borges care era orb; cum casa noastră din Martínez era păzită de bodyguarzi care făcuseră parte din forţele speciale ale aviaţiei militare şi care îşi ţineau grenadele în biroul celui mai mic frate al meu; şi o povestire pe care o auzisem în Salta, despre un tip numit Güemes, erou în lupta pentru independenţa Argentinei, de numele căruia se leagă culorile celebrului poncho al aşa-numiţilor gauchos. Negru pentru moartea lui Güemes, roşu pentru sângele soldaţilor lui.

Povestirea despre Güemes l-a impresionat pe Chatwin – dovedindu-mi cât talent avea să-i convingă pe alţii să perceapă lumea aşa cum o vedea el.

Aflasem că Güemes – şi eu purtasem un astfel de poncho – era o variantă hispanizată a numelui scoţian Wemyss: culorile se poate să fi fost cele ale tartanului clanului Wemyss. Chatwin s-a uitat la mine cu ochii mari şi, dând din mâini, mi-a explicat că în acel moment lucra la o teorie despre culoarea roşie. Ştiam oare că Garibaldi, în timp ce lupta pentru independenţa Uruguayului, furase nişte ponchouri din astea dintr-un depozit din Montevideo şi, pe vasul cu care se întorcea în Italia, le tăiase cu foarfecele ca să facă din ele uniformele pentru detaşamentul său de „cămăşi roşii” – aceasta fiind sursa de inspiraţie a steagurilor roşii arborate pe baricadele Europei revoluţionare şi, în cele din urmă, şi pe Kremlin?

Nu ştiam, dar am plecat din apartamentul lui luând în serios ideea că ar fi o legătură între tartanul scoţian şi steagul roşu al socialismului.

Şi mai aveam un motiv să fiu emoţionat. Mi-a promis că mă însoţeşte într-un pelerinaj la Southampton, ca să vedem mormântul generalului Rosas, dictatorul argentinian care murise în exil, unde ajunsese să lucreze la o fermă de lapte din Hampshire, şi care, pe când era la putere, câştigase ponchoul lui Güemes ca uniformă pentru colorados, o terifiantă cavalerie de gauchos.

Ne-am mai întâlnit de două-trei ori, un an mai târziu. Uneori mai venea vorba de pelerinajul nostru la mormântul lui Rosas, dar Southamptonul era la o aruncătură de băţ. Nu era aşa mare grabă; puteam merge acolo oricând. Între timp, Chatwin pleca în Australia, India, China. M-am bucurat că am putut să-l strâng cu uşa o dată, ca să apară într-o emisiune de la BBC despre literatura Americii de Sud, împreună cu Vargas Llosa şi Borges. Nu-i plăcea să dea interviuri şi aceasta avea să fie una dintre puţinele lui apariţii televizate. În timp ce aşteptam să-l conduc pe Borges în studio, Chatwin a fost cuprins de un entuziasm nestăvilit. „Este un geniu; nu poţi merge nicăieri fără să iei cu tine o carte de Borges. Este ca şi cum ţi-ai pune în bagaj periuţa de dinţi.” La care Borges, care stătea lângă mine, a mumurat: „Ce neigienic!”.

Chatwin a murit înainte să mai apucăm să mergem la mormântul lui Rosas. Curând după aceea, osemintele lui Rosas au fost transportate cu mare tam-tam înapoi la Buenos Aires şi reînhumate în cimitirul Recoleta. În 1992, am vizitat noul mormânt împreună cu Elizabeth, văduva lui Chatwin, înainte de a porni spre sud pe urmele lui. Mă gândeam că i-ar fi plăcut ultima istorioară care circula despre Rosas, cum că mormântul său iniţial din Southampton fusese distrus în timpul unui bombardament aerian, care a ucis şi câteva vaci rătăcite pe-acolo. Oasele din mormântul ornamentat din Buenos Aires ar fi fost cel mai probabil cele ale unei vaci spulberate de o bombă.

Bruce Chatwin a fost întotdeauna atras de ţări de graniţă: locuri aflate la capătul lumii, prinse la mijloc într-un mod ambiguu între culturi diferite, fără să aparţină nici de una, nici de alta. În Africa de Sud, am cunoscut un poet care spunea că Chatwin scria ca şi cum era exilat dintr-o ţară care nu exista. „Era exilat de oriunde”, spune soţia sa, Elizabeth. Şi fugea şi atunci când s-a urcat în autobuz la Buenos Aires.

Demisionase de la casa de licitaţii Sotheby’s pentru a studia arheologia la Edinburgh University, plecase înainte de vreme din Edinburgh pentru a scrie o carte despre nomazi şi lăsase baltă manuscrisul într-un moment de disperare ca să lucreze ca ziarist la revista The Sunday Times. În noiembrie 1974 ajunsese la New York cu 3.500 de lire sterline în buzunar pentru a cerceta istoria familiei Guggenheim, când, „sub impulsul momentului”, a fugit cu banii.

O lună mai târziu, pe biroul editorului său din Londra a ajuns o scrisoare cu timbru din Lima: „Am făcut ceea ce am ameninţat că voi face. M-am săturat de NY, am fugit în America de Sud, stau de o săptămână la un văr din Lima şi la noapte plec la Buenos Aires. Intenţionez să petrec Crăciunul în inima Patagoniei. Scriu acolo ceva pentru mine, ceva ce mi-am dorit dintotdeauna să scriu”.

Povestea, continua el, „ar putea fi minunată, dar va trebui s-o scriu aşa cum vreau eu”. Cu titlul provizoriu „O bucată de brontozaur”, aceasta era legată de un obiect drag din copilăria lui: un dar de nuntă trimis bunicii sale din Birmingham de vărul ei aflat la capătul lumii. Paragraful de început este savuros:

În sufrageria bunicii mele se afla o vitrină şi în vitrină era o bucată de piele. Era doar o bucăţică, dar groasă şi tare, cu nişte smocuri de păr aspru, roşcat. Era prinsă cu un bold ruginit de o bucăţică de carton. Pe cartonaş scria ceva cu cerneală neagră, ştearsă, numai că atunci eu eram prea mic şi încă nu ştiam să citesc.

— Ce-i asta?

— O bucată de brontozaur.

...Niciodată în viaţa mea nu mi-am dorit ceva mai mult decât acea bucată de piele.

Bucăţica de „brontozaur” era de fapt tăiată din pielea unui milodon sau leneş uriaş, iar părinţii lui Chatwin au aruncat-o când s-au mutat la Stratford, în 1961, însă el nu a uitat niciodată de unde provenea. Cel mai sigur loc în cazul vreunui război nuclear, locul în care plănuia să fugă de la internatul din Shropshire, era Patagonia, ţinutul în care locuiau mai multe triburi pe care Chatwin le studiase la Edinburgh. Printre puţinele cursuri care i-au aprins imaginaţia au fost cele ale lui Charles Thomas despre galezii din Chubut şi despre şocul lui Charles Darwin când i-a văzut pe membrii tribului Yaghan din Ţara de Foc. În decembrie 1972 designerul şi arhitectul Eileen Gray îi reaprinsese „pasiunea obsesivă din copilărie” – după ce Chatwin a vizitat-o în apartamentul ei din Paris, i-a scris ca să-i mulţumească pentru „cea mai plăcută după-amiază de duminică pe care am petrecut-o în ultimii ani”. Gray, pe atunci în vârstă de 93 de ani, avea pe perete o hartă mare a Patagoniei pe care o pictase în guaşă. Arătând spre ea, Chatwin a spus: „Întotdeauna mi-am dorit să merg acolo”. Asta era şi ambiţia lui Gray. Dacă ar mai fi fost tânără, ar fi încercat să vadă Capul Horn. „Alles-y pour moi, mergi dumneata în locul meu.” Mai târziu el a spus: „Acesta a fost unul dintre motivele care m-au făcut de fapt să mă hotărăsc să merg”.

Chatwin nu se ferea să dea impresia că s-a dus în Patagonia pentru patru luni şi apoi a scris dintr-o suflare o carte devenită clasică. Dar, când a ajuns acolo, avea deja un set de informaţii pe care le adunase de-a lungul multor ani. Cu toate că În Patagonia avea să devină imediat un succes, fusese rezultatul unei ucenicii laborioase. În călătoria sa spre sud, Chatwin a fost bântuit de „experienţa nefericită” cu The Nomadic Alternative, carte la care lucrase mai mulţi ani şi pe care editorul său de la Jonathan Cape, Tom Maschler, o decretase nepublicabilă după ce citise 50 de pagini. („Au fost groaznice. Total sterile. Un chin să le citesc şi îmi imaginez că a fost un chin şi să le scrii.”) De data aceasta, Chatwin era hotărât să tacă mâlc până când va termina. „Întotdeauna este fatidic să povesteşti cuiva despre ce scrii înainte de a fi terminat pentru că (a) nu ai făcut-o încă şi (b) îi înflăcărezi oarecum pe oameni şi ei încearcă să-ţi spună ce să faci.”

Dar ce scria? Întrebarea avea să-i contrarieze pe editori şi pe critici. Aşa cum Patagonia nu este un loc cu graniţe clare, nici cartea „foarte ciudată” a lui Chatwin, aşa după cum o numea el, nu se încadra prea uşor în vreo categorie. Era carte de călătorie? Ficţiune istorică? Reportaj? Şi era adevărat ce scria în ea – şi, dacă nu, avea asta vreo importanţă?

Înainte de a fi publicată în America, Chatwin i-a trimis o scrisoare agentului său, cerându-i ca În Patagonia să fie scoasă din categoria cărţilor de călătorie. Dorea ca textul de pe coperta ediţiei americane să conţină patru idei, care, după părerea lui, erau esenţiale pentru a înţelege cartea:

1. „Patagonia era cea mai îndepărtată destinaţie la care a ajuns omul plecând din ţara sa de origine. Prin urmare, este un simbol al neastâmpărului său. De la descoperirea ei a avut asupra imaginaţiei un efect asemănător celui al lunii, dar, în opinia mea, mai puternic”;

2. genul numit în The Daily Telegraph „foarte neortodox” era de fapt tot atât de vechi ca şi literatura însăşi: „vânarea unui animal ciudat, într-o ţară îndepărtată”;

3. prefera să îi lase cititorului posibilitatea de a alege între două călătorii: una în Patagonia, în 1975, cealaltă „o călătorie simbolică, o meditaţie asupra neastâmpărului şi a exilului”;

4. „Toate povestirile au fost alese cu scopul de a ilustra un anumit aspect al peregrinărilor şi/sau al exilului: mai exact, ce se întâmplă când te împotmoleşti. Cartea ca întreg ar trebui înţeleasă ca o ilustrare a mitului lui Cain şi Abel”.

Scrisoarea lui arată limpede că Chatwin venise în Argentina cu o idee fixă: să recupereze din manuscrisul abandonat despre viaţa nomazilor („nenorocita aia de carte”, cum a numit-o Elizabeth) ideea de Călătorie ca Metaforă, în special paradigma lordului Raglan despre tânărul erou care pleacă într-o călătorie şi se luptă cu un monstru. Astfel de călătorii reprezintă esenţa celor mai vechi poveşti ale noastre, îi spunea el ziaristului argentinian Uki Goñi – o „constantă absolută, un universal în literatură”. Voia să scrie o parodie a acestui gen. Acolo unde Iason căutase Lâna de Aur, el avea să caute animalul din vitrina bunicii. Şi, dacă era posibil, avea să găsească altă bucăţică de piele.

Parodia era un mod de protecţie. Ascundea dorinţa de a-şi continua explorarea serioasă a peregrinărilor şi exilului. Numai că de data asta voia să abordeze această temă nu în termenii abstracţi care sufocaseră The Nomadic Alternative, ci prin povestiri concrete.

„Oamenii vă fascinează?”, a întrebat Goñi.

„În final, da. Mi-a trebuit mult timp să descopăr acest lucru.”

Oamenii pe care avea să-i întâlnească Bruce în Patagonia erau adesea povestitori dezrădăcinaţi, ca şi el. Oameni care fugiseră din faţa justiţiei, din cauza schimbărilor de regim sau pur şi simplu a „puşcăriei care este Anglia”. Locul acela era un magnet pentru cei care sufereau de Marea Boala a lui Baudelaire: Oroarea de Propria Casă. De aici parada de vânzători de lenjerie nebuni, maeştri, autodidacţi, genii, bandiţi, femei care mai trădau faptul că fuseseră de o mare frumuseţe şi exilaţi ca arabul care „ţinea o crenguţă de mentă pe tejgheaua barului pentru a-i aminti de casa pe care nu o văzuse niciodată”.

Exact aşa cum un avocat francez de 34 de ani decretase că locul acela este res nullius – şi deci un loc perfect unde să devii rege –, tot aşa şi Chatwin rămăsese vrăjit de Patagonia, acest fundal vast şi minunat pe care putea să-şi dezvolte teza. Un teatru al propriului neastâmpăr, Patagonia, avea să argumenteze el în taină, era şi sursa neastâmpărului celorlalţi.

În ochii lui, un deşert de pietriş bazaltic şi tufişuri de jarilla bătut de vânt se dezvăluie a fi altceva. În Patagonia lui Chatwin, unicitatea peisajului abia dacă e pomenită. Cartea sa, în mare parte, vorbeşte despre interioare ce se află în alte locuri. Nu vei întâlni prea mulţi patagonezi adevăraţi în paginile sale; nici nu vei descoperi prea multe despre autor, care rămâne sâcâitor de absent. „Cum călătorise de aici până acolo?”, a vrut să ştie Paul Theroux. „Cum îl cunoscuse pe cutare sau pe cutare? Viaţa nu e niciodată atât de simplă cum o descrie Bruce.” Nu vei găsi nicăieri, de exemplu, detalii despre arestarea lui Chatwin de către militarii chilieni sau despre seducerea tânărului pianist „Anselmo” – adică sarea şi piperul din cărţile de călătorii ale unor autori precum Theroux. Dar vei afla că bătrânul marinar al lui Coleridge, teoria darwinistă a evoluţiei, Caliban al lui Shakespeare, Infernul lui Dante, lumea dispărută a lui Conan Doyle, brobdignagienii lui Swift, Povestea lui Arthur Gordon Pym de Poe – toate au origini patagoneze. Chiar şi Omul însuşi.

Pe 21 ianuarie, izolat în sătucul Bajo Caracoles, Chatwin îi scria soţiei sale. Ajunsese la dracu-n praznic, dar ajunsese.

Scumpa mea E,

Am început să scriu scrisori nu ştiu de câte ori şi apoi le-am lăsat baltă. Acum sunt blocat aici, pentru cel puţin trei zile, pentru că judecătorul de pace, căruia i-am încredinţat câteva dintre lucrurile mele, a fugit cu cheia.

Scriind toate acestea într-un cadru patagonez arhetipal, un boliche sau hotel de la marginea şoselei, dintr-o intersecţie fără vreo importanţă semnificativă, cu drumuri ducând în toate direcţiile, în aparenţă către nicăieri. Un birt cu un bar lung, verde ca menta, cu pereţi verzi-albaştri şi cu poza unui gheţar, pe fereastră se văd un şir de plopi-negri, înclinaţi la vreo 20 de grade din cauza vântului, şi, dincolo de ei, pampasul cenuşiu şi unduitor (iarba de un galben spălăcit, dar cu rădăcini negre, ca părul vopsit blond), cu nori grăbiţi şi un vânt puternic.

Nu cred că am făcut mai mult în vreo călătorie anterioară. Patagonia este aşa cum mi-am închipuit-o şi chiar mai mult decât atât, provocând accese violente de dragoste şi ură. Din punct de vedere fizic, este magnifică, un şir de trepte sau barrancas, care sunt falezele unor mări preistorice conţinând neobişnuit de multe cochilii de scoici fosilizate cu diametrul de 25 de centimetri. Spre est dai cu ochii dintr-odată de marele zid al aşa-numitei cordillera, cu lacuri de un turcoaz intens (unele sunt de un alb lăptos, iar altele verde-pal, ca de jad), cu stânci de culori incredibile (în zona pre-cordillera). Uneori îţi pare că Atotputernicul s-a jucat de-a îngheţata napolitană. Imaginează-ţi că te caţări (aşa cum am făcut eu) pe suprafaţa unei stânci la 600 de metri înălţime, brăzdată alternativ de dungi de vanilie, căpşuni şi fistic, fiecare lată de 30 de metri sau mai mult. Imaginează-ţi un lac de munte unde roca este pe o parte de un violet intens, pe partea cealaltă verde-aprins, acoperită de noroi crăpat de culoare oranj şi cu margine albă. Trebuie să fii geolog ca să apreciezi acest lucru. Apoi, nu ştiu de vreun alt loc unde conştientizezi prezenţa animalelor preistorice. Uneori par mai vii decât cele care trăiesc. Toată lumea vorbeşte despre plesiozauri sau ihtiozauri. Am cunoscut un domn în vârstă născut în Lituania care a găsit mai deunăzi un dinozaur şi nu a fost prea impresionat de el. Pentru el conta mult mai mult faptul că avea licenţă de pilot, la vârsta de 85 de ani fiind, probabil, cel mai în vârstă pilot din lume care zbura singur. În tinereţe încercase să fie omul-pasăre.

M-a prins febra căutării animalelor dispărute şi cu două zile în urmă am luat cu asalt o stâncă îngrozitoare, până la un lac străvechi... şi, spre încântarea mea de nedescris, am descoperit acolo fragmente din carapacea unui gliptodon. Gliptodonul a devenit obiectul pasiunii mele, înlocuind milodonul – sunt vreo şase exemplare întregi la muzeul din La Plata –, un tatu enorm, de vreo trei metri lungime, fiecare solz din armura sa arătând ca o crizantemă japoneză. Partea nostimă a descoperirii mele, pe care niciun arheolog nu o va crede, este că în mijlocul unor astfel de oase erau două cuţite de obsidian, făcute fără dubiu de mână omenească. Acum se crede adesea că Omul a provocat dispariţia gliptodonului, cu toate că nu există nicio dovadă în acest sens.

Nicun indian în peisaj. Uneori mai vezi câte un profil acvilin care pare a fi un tehuelche, adică un patagonez din vechime, însă coloniştii şi-au făcut treaba până la capăt şi, ca urmare, toată regiunea pare bântuită de fantome.

Fauna nu este extraordinară, în afară de guanaco, care-mi place foarte mult. Puii se numesc chulengos şi au o blană extrem de fină, de un maroniu murdar cu alb. Mai există o varietate foarte rară de cerb numită huemeul şi puma (care este mai răspândită decât ai crede, dar greu de văzut). În rest, te mai întâlneşti cu micul tatu, pichi, iepuri sălbatici peste tot şi un sconcs de-a dreptul încântător, foarte mic, negru cu dungi albe; fără să mă „stropească”, unul s-a apropiat şi a luat o coajă de pâine din mâna mea.

Păsările sunt minunate. Condori din cordillera, un vultur alb cu negru, un erete gri foarte frumos (şi extraordinar de blând) şi lebăda cu spatele negru, care este, după mine, cea mai frumoasă pasăre din lume. Pe terenurile nămoloase sunt flamingi – astea au o nuanţă de portocaliu –, gâsca lui Magellan, impropriu numită avutarda, şi toate soiurile de raţe.

Peisajul fiind atât de uniform, ca şi principala ocupaţie a oamenilor (creşterea oilor), ai crede că aceştia ar fi la fel de anoşti. Dar eu am cântat „Hark the Herald Angels Sing” în galeză într-o capelă uitată de lume în ziua de Crăciun, am mâncat plăcinţele cu cremă de lămâie cu un scoţian bătrân (care nu a fost niciodată în Scoţia, dar care şi-a făcut singur nişte cimpoaie şi purta kilt la cină). Am stat la o fostă divă elveţiană care s-a căsătorit cu un camionagiu suedez şi locuieşte în cea mai îndepărtată vale din Patagonia, decorându-şi casa cu picturi murale înfăţişând lacul Geneva. Am cinat cu un bărbat care l-a cunoscut pe Butch Cassidy şi pe alţi membri ai bandei lui Black Jack, am băut în cinstea lui Ludovic de Bavaria împreună cu un german ale cărui casă şi stil de viaţă aparţineau mai degrabă lumii fraţilor Grimm. Am discutat cu un medic ucrainean fără picioare despre poetica lui Mandelştam. Am văzut estancia lui Charlie Milward şi am locuit cu peoni săraci, cu care am băut maté până la 3 dimineaţa. (Apropo, maté este o băutură cu care am tot o relaţie de iubire combinată cu ură.) Am vizitat un poet-pustnic care trăieşte după principiile din Thoreau şi Georgice. Am ascultat efuziunile nestăpânite ale arheologului patagonez, care pretinde că există: a) unicornul patagonez; b) un protohominid în Ţara de Foc (Fuego pithicus patensis), cu o înălţime de 80 de centimetri.

Toate acestea reprezintă un material fantastic pentru o carte – de la Rebeliunea Anarhiştilor (da, inspirată de Bakunin) din 1920 la vânarea bandei lui Black Jack, a lui Cassidy etc., regatul temporar al Patagoniei, oraşul pierdut al cezarilor, călătoriile lui Musters, vânarea indienilor etc. Tot ce îmi trebuie.

Nu există alt rezumat mai bun al manuscrisului pe care l-a predat agentului său în august 1976. În cele patru luni petrecute acolo, descoperise Patagonia ca subiect şi se descoperise pe el ca scriitor.

„Cartea este extraordinară şi nu seamănă cu nimic altceva – îşi este propria lege”, îi scria agentul său lui Tom Maschler de la Jonathan Cape. Lui Maschler nici nu-i trecea prin cap că aceasta nu ar fi cartea despre nomadism. „Şi apoi am citit acest material.” Descrie această experienţă ca fiind „unul dintre cele mai impresionante zece «evenimente»” din cariera sa de editor: „să citesc această carte pe care am comandat-o şi care nu are nicio legătură cu ceea ce am comandat”.

În Anglia, cartea s-a vândut în 6.000 de exemplare şi s-a bucurat de apreciere imediată, Graham Greene scriind că În Patagonia este „una dintre cărţile mele preferate de călătorie”. Dar publicarea ei în America la o lună după ce a câştigat Hawthornden Prize a depăşit cu mult chiar şi aşteptările lui Maschler. Jim Silberman, editorul lui Chatwin de la Summit Press, cumpărase drepturile pentru America plătind 5.000 de lire sterline după ce citise recenzia entuziastă scrisă de Paul Theroux în The Times. „Fusese oferită şi nimeni nu o cumpărase. Eu am mers la o şedinţă a departamentului de vânzări şi după aceea şeful companiei-mamă mi-a spus: «Ştii, este o singură carte pe lista ta care nu se va vinde». Eu i-am spus: «Ştiu care este cartea, dar nu aveţi dreptate»”.

Unul după altul, criticii au început să-l laude.

„Nişte recenzii în Statele Unite de nu-ţi vine să crezi”, îi scria Chatwin lui Elizabeth. „Asta nu înseamnă că nu va apărea şi ceva denigrator, dar a fost menţionată alături de Călătoriile lui Gulliver, Departe de Africa, Eothen, Mănăstirile din Levant, Scrisorile de călătorie ale lui Kipling etc. Oamenii îşi pierd orice simţ al măsurii”. A apărut chiar şi o caricatură în Rolling Stone în care autorul cutreiera prin Patagonia cu o ceaşcă de ceai în mână şi o pălărie pe cap. „Mi-a mers la inimă ce a scris Robert Taylor (The Boston Globe): «Proslăveşte redobândirea a ceea ce inspiră memoria, ca şi cum Proust ar putea chiar să-şi guste madlena» – ENFIN cineva a priceput”.

Puţini au manifestat un entuziasm mai mare decât scriitorul francez şi consulul Patagoniei în Franţa, Jean Raspail. El a scris „cuprins de emoţie”, după ce a terminat de citit cartea, anunţând conferirea unui nou premiu. „Consulatul Patagonez, ce reprezintă în Franţa guvernul Maiestăţii Sale Orélie-Antoine I, rege al Patagoniei şi Araucaníei în 1863, a decis să vă acorde primul mare premiu al literaturii patagoneze”.

Prima carte a lui Chatwin reprezintă un echivalent literar al vitrinei bunicii sale, cele 93 de capitole fiind catalogul unei culegeri de povestiri adunate de un ochi original. Deşi el a insistat că a urmat un tipar tradiţional, cei mai mulţi dintre cititori nu au fost de acord cu acest lucru. Pentru librari a inaugurat o nouă categorie: „noua non-ficţiune”.

Totuşi, influenţele se pot identifica uşor. Un alt titlu provizoriu, „Călătorie în Patagonia”, confirmă importanţa lui Osip Mandelştam („unul dintre zeii mei”), a cărui eliptică Călătorie în Armenia Chatwin le-o citise cu voce tare membrilor uluiţi ai departamentului artistic de la The Sunday Times.

Pe 14 aprilie 1979, traducătorul lui Mandelştam, Clarence Brown, se întreba „cu o oarecare îngrijorare” dacă Chatwin era conştient „că spiritul lui O.M. pare să se iţească de după o expresie sau alta ori de după tuşele portretelor sau descrierilor sale”. La rândul său, Chatwin a replicat: „Desigur, Călătorie în Armenia a fost unicul mare ingredient – chiar mai mult decât părea. Poate chiar prea mult – «căpăţâni de varză asemenea unor cranii albe etc.». Dar dacă am mai plagiat puţin a fost fără intenţie (deşi asta arată cât de mult m-am cufundat în Călătorie). Abia când mi-am dat bunul de tipar final am realizat că îi descreţisem «fruntea făcută acordeon». Panicat, mi-am sunat redactorul. Ea mi-a spus că era prea târziu şi că, în plus, toţi scriitorii mai fură de la alţii”.

Chatwin a recunoscut că i-a plagiat şi pe alţi ruşi. Zgomotul timpului, tradusă de Brown, îl făcuse să „descopere” scriitori cum ar fi Isaac Babel („Curând după aceea am început să scriu”). La data când a scris, se „cufundase” în literatura lui Turgheniev şi Cehov: modul în care anglo-argentinienii se agăţau de domeniile lor pentru a se bucura de viaţă era exact povestea din Livada de vişini.

Şi mai erau şi americanii: Edmund Wilson cu jurnalele sale de călătorie, Red, Black, Blond and Olive, Attending Marvels de Gaylord Simpson şi, bineînţeles, nuvelele lui Hemingway. Pe lângă Călătorie în Armenia, Chatwin mai avea în rucsac şi In Our Time.

*

Mai puţin evidentă a fost influenţa fotografului francez Cartier-Bresson, Chatwin preferând să-şi descrie odiseea în termeni fotografici pentru prietenul său Colin Thubron. „Eram hotărât să mă consider un fel de Cartier-Bresson literar cu astfel de instantanee. Trebuia să fie un instantaneu de fiecare dată.” Dacă aştepţi mai mult, imaginea se înceţoşează.

Instantaneele sale – dense şi clare – aveau efectul de a-şi reduce subiectele la elementele de bază ale unui portret alb-negru. „E ca şi cum ţi-ai privi fotografia din paşaport”, spunea David Bridges, care în carte este numit Bill Philips. „Nu este prea măgulitoare, dar e veridică.” Vorbind despre efectul pe care îl avusese cartea în Patagonia, Bridges observa: „Dacă nu ai călcat pe nimeni pe coadă, nu ai scris nimic de valoare”. Bridges ştia ce spune: tatăl său, Lucas Bridges, a fost autorul primei cărţi clasice despre Ţara de Foc, The Uttermost Part of the Earth. Acesta spunea: „Nu am cunoscut încă vreun autor care să fi făcut pe toată lumea fericită. Unii îşi dau aere şi fac ceva la fel de ridicol ca un peşte pe acoperiş. Îşi fac iluzii despre ei înşişi, spre deosebire de fotografi”.

În sud, Chatwin a călcat, cu siguranţă, destui oameni pe coadă risipind aceste iluzii. În comunitatea galeză din Gaiman, puţini au ghicit ce avea el de gând să facă. Când au citit ce spunea despre ei în carte, parcă i-ar fi spulberat vântul din Patagonia. Aceştia erau nişte fermieri retraşi şi religioşi ai căror strămoşi veniseră în Patagonia tocmai pentru a scăpa de genul de englezi reprezentat de tânărul cu frunte lată şi ochi albaştri stăruitori, care a venit în satul lor îmbrăcat în nişte bermude verzi şi s-a prezentat cu un accent pronunţat. Nu erau obişnuiţi să fie puşi sub lupă şi nu le-a plăcut cum îi trata. Fără să le spună că are camera deschisă, i-a luat prin surprindere şi le-a condensat viaţa în câteva detalii vii. Unii au simţit că le furase momentele de intimitate şi le pusese în vitrina prozei sale ca să le vadă străinii. Aceşti oameni nu avuseseră o viaţă uşoară în deşert. Chatwin le descrisese greutăţile din perspectiva secolului XX, trecând repede prin viaţa lor, fără să zăbovească. Furase intimitatea despre care scrie Borges: „Esenţa mea pe care am salvat-o cumva”. Şi nu doar atât, ci îi transformase în povestiri la fel de fanteziste ca înălţimea populaţiei băştinaşe, patagonezii cu picioare enorme: indieni legendari înalţi de peste trei metri care înghiţeau şobolani fără să-i mai jupoaie şi se desfătau cu sânii enormi ai femeilor lor.

Cea mai supărată a fost fiica fostului consul britanic, Tom Jones, care, ori de câte ori apărea în presă numele lui Chatwin, publica proteste pe pagina dedicată scrisorilor primite de la cititori, plângându-se de cartea sa „scandaloasă”. Daphne Hobbs nu avea niciun exemplar din În Patagonia. „Nu mi-aş mânji rafturile cu aşa ceva.” Dar impresia ei că Chatwin distorsionase adevărul pentru a face cartea mai interesantă urma să aibă ecou în rândul unor istorici patagonezi şi la vreo doi critici englezi, care bănuiau că unii dintre brontozaurii lui Chatwin erau milodoni. Cartea lui Chatwin, cum a scris ea de mai multe ori ziarului Buenos Aires Herald, „deşi conţinea unele adevăruri, includea şi multe exagerări, iar în unele cazuri chiar minciuni”.

Asta a recunoscut şi Chatwin faţă de Michael Ignatieff. „O dată am făcut un experiment şi am numărat minciunile din cartea pe care am scris-o despre Patagonia. De fapt, nu era chiar foarte grav. Nu erau prea multe.”

Există erori faptice pe care, dacă Chatwin ar fi fost conştient de ele, în mod sigur le-ar fi corectat. Unele pot fi puse pe seama faptului că nu ştia bine limba spaniolă. (În Muzeul Salezian din Punta Arenas, de exemplu, el scrie greşit numele preotului ucis: părintele Pistone în loc de părintele Juan Silvestro.) Alte greşeli par să fi fost cauzate de grabă. (În general se consideră că Patagonia începe nu de la Río Negro, ci cu 120 de kilometri mai spre nord, de la Río Colorado.) Dar, în mod surprinzător, există uimitor de puţine cazuri de simple născoceli. El îi spunea criticului argentinian Christian Kupchik: „Tot ce am scris în carte s-a întâmplat, numai că lucrurile s-au petrecut în altă ordine”. „Minciunile” pe care recunoaşte în faţa lui Ignatieff că le-a scris sunt ilustrări ale romantismului său, ca, de exemplu, atunci când spune că un scaun obişnuit de inox fusese făcut „de Mies van der Rohe” sau atunci când spune că o infirmieră ucraineană din Río Pico era pasionată de iubitul său Mandelştam, şi nu de Agatha Christie. Dar acestea sunt procedee artistice. El nu scria un raport pentru guvern. Nici o broşură turistică. Cartea sa descria o călătorie întreruptă mereu, mergând în zigzag printre texte şi prin timp. Fiind foarte talentat, preluase regulile şi concepuse ceva original plecând de la ele. În general, nu neapărat a trunchiat adevărul, ci i-a mai adăugat ceva în plus. Nu spunea o jumătate de adevăr, ci un adevăr şi jumătate. A reuşit nu să prezinte Patagonia aşa cum este ea de fapt, ci să creeze un peisaj numit Patagonia – un nou mod de a privi, o nouă înfăţişare a lumii. Şi astfel s-a reinventat pe sine.

Ca şi autorul, Patagonia lui Chatwin este un ţinut faţă de care oamenii nu rămân indiferenţi. „O carte nefericită”, mi-a spus regele Patagoniei într-un castel din Périgord. A spus asta la scurt timp după ce a oferit o cupă de şampanie, toastând pentru La Patagonie et l’Araucanie libre!, înconjurat de curtea sa în exil, asupra căreia În Patagonia căzuse ca o ghiulea.

Totuşi, în Patagonia, cartea a avut un efect eliberator. În 1981, la şase ani după ce autorul trecuse pe acolo, Gaimanul era un caroiaj prăfuit de case roşietice, dintre care două erau ceainării. Galeza era vorbită de mai puţin de 2.000 de oameni din regiune, fiind în pericol de a dispărea cu totul. În cimitirul capelei Moriah, pietrele funerare ale fondatorilor zăceau strâmbe şi nişte trandafiri de plastic rupţi se topeau în soare. Oraşul era din nou înghiţit de deşert.

Astăzi, satul se întinde tocmai până dincolo de capela Bethel, cunoscând o nouă dezvoltare. Sunt şapte ceainării, inclusiv „Caerdydd”, în stil ranch, pe care a vizitat-o şi prinţesa de Wales, Diana, în noiembrie 1995. De două ori pe săptămână, în ianuarie, un cor galez cântă pentru nenumăraţii turişti, printre aceştia şi 500 de americani aflaţi în croazieră pe un vas al companiei Cunard, de-a lungul coastei. Gaimanul îşi are rezervat un loc pe hartă, iar cele opt pagini scrise de Chatwin despre această localitate sunt citate la bordul vasului în seara în care vaporul acostează în Puerto Madryn.

„Ar trebui să scriem ceva despre toţi aceşti gringos care au la ei În Patagonia când vin aici”, spune Fabio Roberts de González, care cântă în cor. „Este Biblia lor.”

Nicholas Shakespeare, 2006

1

În sufrageria bunicii mele se afla o vitrină şi în vitrină era o bucată de piele. Era doar o bucăţică, dar groasă şi tare, cu nişte smocuri de păr aspru, roşcat. Era prinsă cu un bold ruginit de o bucăţică de carton. Pe cartonaş scria ceva cu cerneală neagră, ştearsă, numai că atunci eu eram prea mic şi încă nu ştiam să citesc.

— Ce-i asta?

— O bucată de brontozaur.

Mama cunoştea numele a două animale preistorice, brontozaurul şi mamutul. Ştia că nu era vorba despre mamut. Mamuţii erau din Siberia.

Am aflat că brontozaurul era un animal care se înecase în vremea Potopului, fiind prea mare pentru ca Noe să-l îmbarce pe arca sa. Mi-l imaginam ca pe o creatură greoaie şi miţoasă, cu gheare şi colţi şi cu o sticlire verde, maliţioasă în ochi. Uneori brontozaurul intra prin peretele dormitorului şi mă trezea din somn.

Brontozaurul ăsta trăise în Patagonia, o ţară din America de Sud, la celălalt capăt al lumii. Cu mii de ani în urmă, căzuse într-un gheţar, coborâse un munte prins într-o închisoare de gheaţă albastră şi ajunsese la poale în stare perfectă. Aici l-a găsit vărul bunicii, Charley Milward Marinarul.

Charley Milward a fost căpitan pe un vas comercial care s-a scufundat la intrarea în Strâmtoarea Magellan. A supravieţuit naufragiului şi s-a stabilit în zonă, la Punta Arenas, unde şi-a deschis un şantier de reparaţii navale. În mintea mea, Charley Milward era un zeu printre oameni – înalt, tăcut şi puternic, cu favoriţi negri şi nişte ochi albaştri şi aprigi. Umbla cu bereta de marinar pe-o parte şi cu carâmbii cizmelor de marinar răsfrânţi.

Cum a văzut brontozaurul ivindu-se din gheaţă, a ştiut ce să facă. Îl dezmembrase, îl pusese la sare, îl încărcase în butoaie şi îl trimisese la Muzeul de Istorie Naturală din South Kensington. Îmi imaginam sânge şi gheaţă, carne şi sare, cete de peoni indieni şi şiruri de butoaie de-a lungul unui ţărm – o muncă titanică şi totul fără niciun rost; brontozaurul a putrezit în timpul călătoriei sale pe la tropice şi a ajuns la Londra într-o stare avansată de descompunere; de aceea la muzeu aţi văzut oase de brontozaur, dar fără piele.

Din fericire, vărul Charley îi trimisese bunicii prin poştă o bucăţică de piele.

Bunica locuia într-o casă de cărămidă roşie, după o perdea de dafini cu pete galbene. Avea hornuri înalte, frontoane ascuţite şi o grădină cu trandafiri de culoarea sângelui. Înăuntru mirosea ca în biserică.

Nu-mi amintesc prea multe despre bunica în afară de gabaritul ei. Mă căţăram pe pieptul ei voluminos sau urmăream, pe ascuns, să văd dacă se putea ridica de pe scaun. Pe perete, deasupra ei erau tablouri cu târgoveţi olandezi, cu feţele grase şi unsuroase cuibărite în nişte gulere albe. Pe poliţa de deasupra şemineului erau doi homunculi japonezi cu ochi de fildeş roşu cu alb care priveau miraţi de pe suportul lor. Mă jucam cu ei sau cu o maimuţă nemţească articulată, dar întotdeauna o băteam la cap pe bunica:

— Te rog, îmi dai mie bucata de brontozaur?

Niciodată în viaţa mea nu mi-am dorit ceva mai mult decât acea bucată de piele. Bunica mi-a spus că poate o să mă lase s-o iau într-o zi. Şi, când a murit, am spus:

— Acum chiar pot să iau bucata de brontozaur.

Dar mama mi-a zis:

— A, chestia aia! Mi-e teamă că am aruncat-o.

La şcoală copiii râdeau de povestea cu brontozaurul. Profesorul de zoologie spunea că l-am confundat cu mamutul siberian. Le-a povestit colegilor mei că nişte oameni de ştiinţă ruşi mâncaseră carne de mamut îngheţat şi mie mi-a zis să nu mai spun minciuni. În plus, a adăugat el, brontozaurii erau reptile. Nu aveau blană, ci doar o piele acoperită cu solzi. Şi ne-a arătat o reproducere a animalului făcută de un artist – foarte diferită de ce îmi imaginam eu –, de culoare gri-verzui, cu un cap mic şi o coloană vertebrală gigantică, mestecând placid nişte ierburi într-un lac. M-am ruşinat de brontozaurul meu păros, dar ştiam că nu este mamut.

Mi-au trebuit câţiva ani ca să mă lămuresc. Animalul lui Charley Milward nu era un brontozaur, ci un milodon sau leneş uriaş. El nu găsise niciodată un specimen întreg, nici măcar un schelet întreg, doar nişte piele şi oase, păstrate datorită frigului, uscăciunii şi sării, într-o peşteră din golful Última Esperanza, în Patagonia chiliană. A trimis această colecţie în Anglia şi a vândut-o Muzeului Britanic. Această versiune era mai puţin romantică, dar avea meritul de a fi adevărată.

Nu mi-am pierdut şi interesul pentru Patagonia odată cu bucata de piele; deoarece Războiul Rece mi-a trezit pasiunea pentru geografie. La sfârşitul anilor ’40 viaţa ne-a fost umbrită de Canibalul de la Kremlin; ai fi zis că mustăţile lui erau de fapt dinţi. Asistam la prelegeri despre războiul pe care îl plănuia. Ne uitam cum instructorul de la apărarea civilă încercuia pe hartă oraşele Europei ca să ne arate zonele de distrugere parţială sau totală. Vedeam acele zone intrând una în alta, fără nicun spaţiu între ele. Instructorul purta nişte pantaloni scurţi kaki. Avea genunchii albi şi noduroşi şi înţelegeam că totul era fără rost. Războiul era iminent şi noi nu puteam face nimic.

Apoi, citeam despre bomba cu cobalt, care era mai periculoasă decât bomba cu hidrogen şi putea să sufoce planeta printr-o nesfârşită reacţie în lanţ.

Cunoşteam culoarea cobaltului din cutia cu vopsele a mătuşii mele de-a doua. Aceasta locuise în Capri pe vremea lui Maxim Gorki şi pictase nuduri ale unor băieţi de acolo. Mai târziu arta ei a devenit aproape exclusiv religioasă. A pictat o mulţime de Sfinţi Sebastian, întotdeauna pe un fundal albastru-cobalt, întotdeauna acelaşi tânăr frumos, străpuns de săgeţi, dar ţinându-se încă pe picioare.

Aşa că îmi imaginam bomba cu cobalt ca pe o masă de nori, albastră şi densă, scuipând limbi de foc pe la margini. Şi mă vedeam singur pe un promontoriu verde, scrutând orizontul, ca să văd dacă se apropie norul.

Şi totuşi, speram să supravieţuim exploziei. Am înfiinţat un Comitet de Emigrare şi plănuiam să ne stabilim în vreun colţ îndepărtat al lumii. Studiam cu atenţie tot felul de atlase. Am aflat în ce direcţie suflau vânturile predominante şi tiparele probabile ale precipitaţiilor radioactive. Războiul avea să înceapă în emisfera nordică, aşa că ne-am îndreptat atenţia către cea sudică. Am eliminat insulele din Pacific deoarece insulele sunt nişte capcane. Am eliminat Australia şi Noua Zeelandă şi ne-am oprit la Patagonia, considerând-o cel mai sigur loc de pe pământ.

Îmi imaginam o casă scundă de lemn, cu acoperiş de ţiglă, călăfătuită împotriva furtunilor, cu camere în care ardea focul şi cu pereţii căptuşiţi cu cele mai bune cărţi, un loc unde să trăim atunci când restul lumii avea să sară în aer.

Apoi Stalin a murit şi noi am cântat imnuri de laudă în capelă, dar mie mi-a rămas gândul la Patagonia.

2

Istoria oraşului Buenos Aires este scrisă în cartea sa de telefon. Pompey Romanov, Emilio Rommel, Crespina D.Z. de Rose, Ladislao Radziwil şi Elizabeta Marta Callman de Rothschild – cinci nume luate la întâmplare de la litera R – spun o poveste a exilului, a deziluziei şi anxietăţii din spatele perdelelor de dantelă.

Era o vreme frumoasă de vară în săptămâna pe care am petrecut-o acolo. Magazinele aveau decoraţii de Crăciun. Tocmai deschiseseră Mausoleul lui Perón la Olivos; Eva era în formă după ce făcuse un tur pe la seifurile din băncile europene. Unii catolici ţinuseră un recviem pentru sufletul lui Hitler şi se aşteptau la o lovitură de stat.

În timpul zilei oraşul parcă tremura în aerul poluat. Seara băieţi şi fete se plimbau pe malul fluviului. Erau dificili, dichisiţi şi nechibzuiţi şi se plimbau braţ la braţ pe sub copaci, râzând nepăsători, separaţi de fluviul roşiatic de o balustradă de granit roşu.

Cei bogaţi îşi închideau apartamentele pe timpul verii. Mobilele aurite erau acoperite cu cearceafuri albe, ca să le apere de praf, şi în hol erau grămezi de valize din piele. Cei bogaţi îşi petreceau toată vara la vreo estancia. Cei foarte bogaţi mergeau la Punta del Este, în Uruguay, unde riscau mai puţin să fie răpiţi. Unii dintre bogătaşi, cel puţin cei cu înclinaţii cinegetice, spuneau că vara se închide sezonul la răpiri. Până şi insurgenţii închiriau vile de vacanţă sau plecau în Elveţia, la schi.

La un prânz am stat sub un portret al unuia dintre acei gauchos ai generalului Rosas, pictat de Raymond Monvoisin, un discipol al lui Delacroix. Era înfăşurat într-un poncho roşu ca sângele, ca o odaliscă masculină, ca o pisică, într-o postură pasiv erotică.

„Poţi să fii sigur că un francez”, mă gândeam, „o să vadă dincolo de făţărnicia unui gaucho”.

În dreapta mea stătea o romancieră. Spunea că singurul subiect care merită să fie abordat este singurătatea. Povestea despre un violonist internaţional care a fost atacat într-o noapte, pe când era în turneu, la un motel din Vestul Mijlociu. Povestea se învârtea în jurul patului, al viorii şi al piciorului de lemn al violonistului.

Cu ani în urmă îl cunoscuse pe Ernesto Guevara, pe atunci un tânăr neglijent care se străduia să îşi câştige un loc în societate.

— Era foarte macho, spunea ea, ca majoritatea băieţilor argentinieni, dar nu am crezut niciodată că se va ajunge la asta.

Oraşul îmi amintea tot timpul de Rusia – maşinile poliţiei secrete pline de antene; femei cu şolduri late lingând îngheţată în parcuri prăfuite; aceleaşi statui intimidante, arhitectura haotică, aceleaşi bulevarde care nu erau chiar drepte, dând iluzia de spaţiu nesfârşit şi ducând către nicăieri.

Mai degrabă o Rusie ţaristă decât sovietică. Bazarov ar putea fi un personaj argentinian, Livada de vişini este o ipostază argentiniană. Rusia culacilor lacomi, a funcţionarilor corupţi, a alimentelor importate şi a proprietarilor de terenuri privind cu suspiciune spre Europa.

I-am spus aceste lucruri unui prieten.

— Mulţi oameni spun asta, a zis el. Anul trecut o bătrână emigrantă monarhistă a venit la noi acasă, la ţară. Era foarte entuziasmată şi a cerut să vadă fiecare cameră. Am urcat până în pod şi ne-a spus: „Aha! Ştiam eu! Este mirosul copilăriei mele!”.

3

Am luat trenul spre La Plata pentru a vizita cel mai bun Muzeu de Istorie Naţională din America de Sud. În compartiment erau două victime obişnuite ale machismului, o femei slabă cu un ochi învineţit şi o adolescentă bolnăvicioasă care se ţinea de rochia ei. În faţa lor stătea un băiat cu nişte înflorituri verzi pe cămaşă. Când m-am uitat mai bine, am observat că înfloriturile erau de fapt lame de cuţit.

La Plata este oraş universitar. Cele mai multe graffiti erau împrumuturi răsuflate din mai 1968, dar unele erau destul de neobişnuite: „Isabel Perón sau moartea!”, „Dacă Evita ar mai trăi, s-ar fi născut o montonera”, „Moarte piraţilor englezi!”, „Cel mai bun intelectual este intelectualul mort”.

O alee mărginită de ginkgo, care trece pe lângă o statuie a lui Benito Juárez, duce până la treptele de la intrarea în muzeu. Drapelul naţional al Argentinei, „albastru cu alb”, flutura pe catarg, dar o mulţime de citate din Guevara mâzgălite cu roşu se căţărau pe faţada clasică, până dincolo de fronton, ameninţând să înghită clădirea. Un tânăr care stătea cu braţele încrucişate ne-a spus:

— Muzeul este închis din diverse motive.

Un indian peruvian, care venise special pentru asta de la Lima, nu se dădea dus, dezamăgit. Împreună i-am făcut să se simtă atât de ruşinaţi, că ne-au lăsat să intrăm.

În prima sală am văzut un dinozaur mare descoperit în Patagonia de un imigrant lituanian, Casimir Slapelič, şi botezat după el. Am văzut gliptodonii, nişte tatu uriaşi, ca o paradă de maşini blindate, fiecare placă osoasă ca o crizantemă japoneză. Am văzut păsările din La Plata împăiate lângă un portret al lui W.H. Hudson; şi, în cele din urmă, am găsit nişte rămăşiţe ale leneşului uriaş, Mylodon listai, din peştera din golful Última Esperanza – gheare, bălegar, oase de care mai erau prinse nişte tendoane şi o bucată de piele. Pe ea era acelaşi păr roşcat pe care mi-l aminteam din copilărie. Era groasă de aproape doi centimetri. În piele erau încastraţi nişte noduli de cartilaj alb şi arăta ca o acadea cu alune păroasă.

În La Plata a locuit Florentino Ameghino, un autodidact solitar, fiul unor imigranţi genovezi, care s-a născut în 1854 şi a murit pe când era director al Muzeului Naţional. A început să adune fosile încă din copilărie şi, mai apoi, a deschis o papetărie numită El Gliptodon, după animalul lui preferat. Până la urmă, articolele de papetărie nu au mai avut loc de fosilele care au invadat tot spaţiul, dar Ameghino ajunsese deja faimos în întreaga lume, deoarece publicaţiile sale erau extrem de numeroase, iar fosilele extrem de ciudate.

Fratele său mai mic, Carlos, îşi petrecea timpul explorând acele barrancas din Patagonia, în timp ce Florentino stătea acasă şi sorta fosilele. Puterea imaginaţiei lui era extraordinară şi reconstituia un animal enorm pornind de la cel mai mic fragment de colţ sau de gheară. Mai avea şi o slăbiciune pentru nume grandioase. A botezat un animal Florentino-ameghinea şi altul Propalaeohoplophorus. Îşi iubea ţara cu pasiunea unui imigrant din a doua generaţie şi uneori patriotismul i se urca la cap. Pe un anumit subiect s-a opus tuturor opiniilor ştiinţifice.

Cu vreo 50 de milioane de ani în urmă, pe când încă nu se încheiase deriva continentelor, dinozaurii din Patagonia se asemănau foarte mult cu dinozaurii din Belgia, Wyoming sau Mongolia. Când au dispărut, locul lor a fost luat de mamifere cu sânge cald. Oamenii de ştiinţă care au studiat acest fenomen au sugerat că nou-veniţii erau originari din emisfera nordică, de unde au colonizat tot globul pământesc.

Primele mamifere care au ajuns în America de Sud erau nişte specii ciudate numite astăzi notoungulate şi condylarthre. Imediat după ce au ajuns aici, marea a pătruns prin Istmul Panama şi le-a izolat de restul creaturilor. În absenţa unor carnivore care să le sâcâie, mamiferele din America de Sud au dezvoltat forme tot mai ciudate: leneşii tereştri, toxodonul, leneşul uriaş şi mylodonul. Mai erau porci-spinoşi, furnicari şi tatu; mamifere din ordinele Liptoterna, Astrapotheria şi Macrauchenia (ca o cămilă cu trompă). Mai târziu istmul Panama a reapărut la suprafaţă şi o mulţime de mamifere nord-americane mai eficiente, cum ar fi puma şi tigrul cu colţi de sabie, au năvălit spre sud şi au ras de pe faţa pământului multe specii indigene.

Dr. Ameghino nu agrea această versiune zoologică a Doctrinei Monroe. Era adevărat că vreo câteva specii din sud au încercat să ţină piept invaziei yankeilor. Leneşii de dimensiuni mici au ajuns în America Centrală, tatuul în Texas, iar porcul-spinos în Canada (ceea ce dovedeşte că nu există nicio invazie fără o contrainvazie). Dar acest fapt nu l-a satisfăcut pe Ameghino. Şi-a făcut datoria faţă de ţara sa şi a îndreptat cronologia. A răstălmăcit dovezile pentru a arăta că toate mamiferele cu sânge cald şi-au început existenţa în America de Sud şi s-au răspândit apoi spre nord. Apoi s-a lăsat dus de val: a publicat un articol în care sugera că Omul însuşi îşi are originea pe teritoriul patriei sale; acesta este motivul pentru care, în unele cercuri, numele de Ameghino apare lângă cele ale lui Platon şi Newton.