Contribuţia traducătoarelor:

Oana Sălişteanu: Introducere, „Societatea lichidă”, „Înainte ca racul”, „A fi în văzul lumii”, „Bătrânii şi tinerii”, „Online”, „Despre telefoanele mobile”, „Despre conspiraţii”, „Despre mass‑media”, „Diferite forme de rasism”, „Despre ură şi moarte”, „Între religie şi filosofie”

Maria Boghiu: „Educaţia cea bună”, „Despre cărţi şi alte lucruri”, „Cea de‑a Patra Romă”, „De la prostie la nebunie”

Umberto Eco, Pape Satàn Aleppe. Cronache di una società liquida

© 2016 La nave di Teseo Editore, Milano

© 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-6188‑6

ISBN PDF: 978-973-46-6189‑3

ISBN print: 978-973-46-6063‑6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: igordutina/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

UMBERTO ECO (1932-2016) a urmat cursurile Universităţii din Torino, luându-şi licenţa în estetică. În anii ’60 a fost unul dintre exponenţii de frunte ai avangardei culturale italiene, numărându-se printre fondatorii revistelor Marcatré şi Quindici. A fost profesor de semiotică la Universitatea din Bologna. A primit numeroase premii şi distincţii culturale, inclusiv Legiunea de Onoare (1993). A predat la cele mai faimoase universităţi din lume, fiind Doctor Honoris Causa a peste patruzeci dintre ele. A scris romane (Numele trandafirului, 1980, Premiul Strega, 1981; Pendulul lui Foucault, 1988, Premiul Bancarella; Insula din ziua de ieri, 1994; Baudolino, 2000; Misterioasa flacără a reginei Loana, 2004; Cimitirul din Praga, 2010; Numărul zero, 2015), studii de semiotică, estetică şi teorie literară (Opera deschisă, 1962; Apocaliptici şi integraţi, 1964; Poeticile lui Joyce, 1966; Structura absentă, 1968; Formele conţinutului, 1971; Tratat de semiotică generală, 1975; Cum se face o teză de licenţă, 1977; Lector in fabula, 1979; Semiotica şi filosofia limbajului, 1984; Limitele interpretării, 1990; Şase plimbări prin pădurea narativă, 1994; Despre literatură, 2002), eseuri (Kant şi ornitorincul, 1997), articole (reunite în volumele Jurnal minim, 1963; Al doilea jurnal minim, 1990; Secretul Minervei, 1999).

Din opera sa, Editura Polirom a publicat volumele În ce cred cei care nu cred (în colaborare cu Carlo Maria Martini, 2001, 2011, 2016), În căutarea limbii perfecte (2002), Numele trandafirului (2004, 2010, 2011, 2013, 2014), Misterioasa flacără a reginei Loana (2004), Pendulul lui Foucault (2005, 2013), Trei povestiri (în colaborare cu Eugenio Carmi, 2005), Cum se face o teză de licenţă (2006, 2014), Baudolino (2007, 2014), Limitele interpretării (2007), Apocaliptici şi integraţi. Comunicaţii de masă şi teorii ale culturii de masă (2008), A spune cam acelaşi lucru. Experienţe de traducere (2008), Insula din ziua de ieri (2009), De la arbore spre labirint. Studii istorice despre semn şi interpretare (2009), Kant şi ornitorincul (ed. a II-a, 2010), Cimitirul din Praga (2010, 2011, 2013), Cum ne construim duşmanul (2011, 2013) şi Numărul zero (2015).

Introducere

Am început rubrica „Pliculeţul Minervei” din Espresso în 1985 şi am ţinut-o multă vreme săptămânal, apoi la două săptămâni. Aşa cum aminteam la început, pliculeţele cu chibrituri marca Minerva aveau în interior două spaţii albe în care se putea nota câte ceva; aceasta era aşadar intenţia acelor intervenţii ale mele, pe care le gândeam ca pe nişte scurte adnotări şi divagaţii pe marginea lucrurilor de tot felul ce-mi treceau prin cap, de regulă inspirate din actualitate, dar nu numai, întrucât consideram a fi de actualitate şi faptul că în câte o seară îmi venea cheful de a relua, ştiu şi eu, vreo pagină din Herodot, vreo poveste de fraţii Grimm sau vreo bandă desenată cu Popeye Marinarul.

Multe „Pliculeţe” fuseseră incluse în Al doilea jurnal minim¹ din 1992, un număr considerabil apăruseră şi în Pliculeţul Minervei, care le cuprindea pe cele publicate până la începutul anului 2000, altele fuseseră reluate în cartea mea Înainte ca racul din 2006. Dar din 2000 până în 2015, dacă socotim 26 de „Pliculeţe” pe an, s-au strâns peste patru sute de articole şi am considerat că unele dintre acestea ar fi încă recuperabile.

Sunt de părere că toate (sau aproape toate) articolele strânse în acest volum pot fi interpretate ca reflecţii asupra fenomenelor „societăţii lichide” în care trăim, despre care vorbesc într-unul dintre „Pliculeţele” mai recente cu care deschid suita.

Am eliminat multe lucruri ce se tot reluau şi totuşi câteva tot au mai rămas, întrucât anumite fenomene s-au repetat în aceşti cincisprezece ani cu o regularitate îngrijorătoare, stimulând astfel reîntoarcerile şi insistenţele mele asupra unor teme ce se dovedeau neliniştitor de actuale.

Două cuvinte legate de titlu². Este vorba, evident, despre un citat din Dante (Pape Satàn, Pape Satàn aleppe, Infernul, VII, 1), dar, aşa cum se ştie, deşi o serie întreagă de comentatori au tot încercat să desluşească acest vers, cei mai mulţi dintre ei îl consideră lipsit de vreun înţeles precis. În orice caz, rostite de Pluto, aceste vorbe zăpăcesc minţile şi pot face cu putinţă orice vrăjitorie. Le-am socotit aşadar potrivite ca titlu al acestei culegeri care, nu atât din vina mea, cât din vina vremurilor acestora, este dezarticulată, sare, cum ar zice francezii, de la cocoş la măgar, oglindind natura lichidă a acestor cincisprezece ani.

1. Il secondo diario minimo de Umberto Eco a apărut în româneşte în traducerea lui Sorin Mărculescu cu titlul Minunea Sfântului Baudolino (Editura Humanitas, 2011) (n.tr.).

2. Este vorba despre titlul ediţiei în limba italiană, Pape Satŕn Aleppe. Cronache di una societŕ liquida, apărută la editura La nave di Teseo în 2016 (n.ed.).

Societatea lichidă

Ideea de modernitate legată de „societatea lichidă” i se datorează, cum se ştie, lui Zygmunt Bauman. Celor ce ar vrea să înţeleagă multiplele implicaţii ale acestui concept le poate fi utilă lucrarea Starea de criză (Stato di crisi, Einaudi, 2015), în care Bauman şi Carlo Bordoni discută despre acest subiect şi despre alte chestiuni.

Societatea lichidă începe să se contureze odată cu acel curent numit postmodern (un termen „umbrelă” sub care sunt înghesuite, în chip nu întotdeauna coerent, fenomene dintre cele mai diferite, de la arhitectură la filosofie şi literatură). Postmodernismul marca sfârşitul „marilor naraţiuni” care considerau că pot suprapune lumii un model al ordinii; s-a dedicat unei lecturi în cheie ludică sau ironică a trecutului şi s-a intersectat în felurite moduri cu pulsiunile de tip nihilist. Pentru Bordoni însă şi postmodernismul se găseşte într-o fază a descreşterii. Ceva de natură trecătoare, pe care l-am traversat fără să ne dăm măcar seama, care va fi cândva studiat asemenea preromantismului. Util mai ales pentru a semnala un eveniment în curs de desfăşurare, un soi de pod umblător ce leagă modernitatea de un prezent ce încă nu are nume.

Pentru Bauman, printre caracteristicile acestui prezent care acum se naşte, se poate aminti criza Statului (ce libertate de decizie mai au statele naţionale în faţa puterilor entităţilor supranaţionale?). Dispare o entitate care garanta fiecăruia în parte posibilitatea de a rezolva în mod omogen diferitele probleme ale timpurilor noastre, iar odată cu criza acesteia iată că apare şi criza ideologiilor şi deci şi a partidelor şi în general a oricărui posibil apel la acea comunitate de valori ce îi permitea individului să se simtă parte a unui tot care ţinea seama de nevoile sale.

Odată cu criza conceptului de comunitate îşi face apariţia un individualism nestăvilit, în care nimeni nu mai e tovarăşul de drum al celuilalt, ci duşmanul de care trebuie să se păzească. Acest tip de „subiectivism” a subminat bazele modernităţii, făcând-o fragilă; de unde şi situaţia în care, în lipsa oricărui jalon de referinţă, totul se topeşte într-un soi de stare lichidă. Se pierde certitudinea dreptului (iar magistratura este percepută ca un duşman) şi singurele soluţii pentru un individ lipsit de repere sunt apariţia publică cu orice preţ, apariţia ca valoare (fenomen de care m-am ocupat adesea în „Pliculeţe”) şi consumerismul. Nu este însă vorba de un consumerism care ţinteşte satisfacţia pe care ţi-o dă posedarea unor obiecte ale dorinţei, ci de unul în care acele obiecte devin iute depăşite, făcând ca individul să treacă de la un consum la altul într-un soi de bulimie fără scop (noul telefon mobil ne oferă prea puţine lucruri noi faţă de cel vechi, dar cel vechi trebuie dat la casat pentru a fi şi noi părtaşi la această orgie a obiectului râvnit).

Criza ideologiilor şi a partidelor: s-a spus că acestea din urmă nu sunt decât nişte taxiuri în care urcă vreun tribun agitator sau vreun baron local ce controlează voturile, alegându-le cu dezinvoltură în funcţie de oportunităţile pe care acestea le creează, ceea ce în fond aproape că îi face de înţeles sau mai puţin scandaloşi pe liber-schimbişti. Dar nu numai indivizii, ci toată societatea trăieşte un continuu proces de şubrezire.

Cu ce s-ar putea înlocui această lichefiere? Nu ştim încă, iar această stare de tranziţie va mai dura destul. Bauman observă că, după ce a pierit credinţa unei salvări venite de sus, de la Stat sau de la revoluţie, tipică pentru această etapă de tranziţie este mişcarea celor indignaţi. Aceste mişcări ştiu ce nu vor, dar nu ştiu ce vor. Şi aş vrea să amintesc că una dintre chestiunile ridicate de responsabilii cu ordinea publică în legătură cu black bloc este că aceştia nu mai pot fi etichetaţi, aşa cum era posibil cu anarhicii, cu fasciştii, cu Brigăzile Roşii. Aceştia acţionează, dar nimeni nu mai ştie când şi în ce direcţie. Nici măcar ei.

Există vreun mod de a supravieţui acestei stări lichide? Există: realizarea faptului că trăim într-o societate lichidă care, pentru a fi înţeleasă şi poate depăşită, are nevoie de noi instrumente. Necazul e că politicienii şi în mare parte şi intelectualii nu au înţeles încă amploarea fenomenului. Bauman rămâne deocamdată o vox clamantis in deserto.

2015

Înainte ca racul

Catolici la exerciţii libere şi laici bigoţi

Când se vorbeşte despre marile transformări spirituale ce au marcat sfârşitul secolului XX, se citează negreşit criza ideologiilor, de netăgăduit şi care a tulburat profund tradiţionalele distincţii dintre dreapta şi stânga. Trebuie să ne întrebăm însă dacă prăbuşirea zidului Berlinului a fost cauza acestui colaps sau doar una dintre consecinţele sale.

Să ne gândim la ştiinţă: era dorită ca neutră din punct de vedere ideologic, ca un ideal al progresului, comun atât liberalilor, cât şi socialiştilor (diferea doar ideea despre cum ar trebui gestionat acest progres şi în favoarea cui şi în acest sens rămâne un model Manifestul Comunist din 1848, în care erau elogiate cuceririle capitaliste şi care se încheia, oarecum, cu ideea că „şi acum toate aceste lucruri le vrem noi”). Era progresist cel care avea încredere în dezvoltarea tehnologică şi era reacţionar cel ce propovăduia întoarcerea la Tradiţie şi la Natura nestricată a începuturilor. Cazurile de „revoluţie pe dos”, ca acela al luddiţilor care încercau să distrugă maşinile, reprezentau totuşi nişte episoade marginale şi nu afectau diviziunea netă între cele două perspective.

Dar această diviziune a cunoscut o fisură în 1968, când au început să se amestece staliniştii adoratori ai oţelului cu generaţia flower power, susţinătorii clasei muncitoare ce se aşteptau ca automatizarea să atragă după sine refuzul muncii cu prorocii eliberării prin drogul lui Don Juan. Şi s-a dus cu totul de râpă în momentul în care populismul lumii a treia a devenit stindard comun atât al extremei stângi, cât şi al extremei drepte. Iar acum ne aflăm în faţa unor mişcări de tip Seattle, în care se întâlnesc neoluddiţii, ecologiştii radicali, ex-susţinătorii muncitorimii (şi din lumpen, şi de la vârfurile conducerii), manifestând împotriva clonărilor, a tot ce înseamnă Big Mac, a vegetalelor modificate genetic şi a experimentelor nucleare.

O transformare deloc minoră a avut loc în opoziţia dintre lumea religioasă şi lumea laică. De milenii, spiritului religios i se asociau neîncrederea în progres, refuzul de a trăi în lume, intransigenţa doctrinală, pe când lumea laică trăia cu optimism transformarea naturii, ductilitatea principiilor etice, redescoperirea afectuoasă a religiozităţii „de alt fel” şi a gândirii sălbatice.

Fireşte că printre credincioşi nu lipsea apelul la unele „realităţi pământene”, la istoria văzută ca un marş al răscumpărării (să ne gândim la Teilhard de Chardin), în timp ce din cealaltă parte apar în număr mare „apocalipticii” laici, utopiile negative ale lui Orwell şi Huxley, sau acele scenarii ştiinţifico-fantastice care descriau ororile unui viitor dominat de o cutremurătoare raţionalitate ştiinţifică. Dar, în fond, sarcina propovăduirii religioase era de a ne aminti de momentul final al morţii şi al Judecăţii cea de obşte, iar sarcina lumii laice era de a înălţa imnuri de slavă locomotivei.

Întrunirea recentă a susţinătorilor papei (aşa-numiţii papa boys) ne ilustrează însă punctul final al prefacerii realizate de Wojtyła: o masă de tineri ce acceptă credinţa, dar, judecând după răspunsurile pe care le dădeau zilele astea celor ce îi intervievau, se găsesc foarte departe de orice nevroză fundamentalistă şi sunt dispuşi la compromisuri când e vorba despre raporturile prematrimoniale sau despre metodele contraceptive; ba unii chiar şi când e vorba despre droguri; în orice caz, cu toţii când e vorba despre mersul la discotecă. Şi asta în timp ce lumea laică deplânge poluarea sonoră şi spiritul New Age ce pare a-i uni pe neorevoluţionari, pe adepţii monseniorului Milingo¹ şi pe iubitorii de lux şi de masaje orientale.

Dar suntem doar la început, vom vedea altele şi mai şi.

2000

Dar oare chiar am inventat aşa multe?

Anunţul s-a făcut probabil pe internet, dar nu ştiu unde, pentru că la mine a ajuns prin e-mail. E vorba despre o pseudopropunere comercială care face publicitate pentru o noutate numită Built-in Orderly Organized Knowledge, a cărei siglă este deci BOOK – cu alte cuvinte, „carte”.

Nu are fire, nu are baterie, nu are niciun circuit electric, niciun întrerupător sau buton, este compact şi portabil, poate fi folosit şi din fotoliu, în faţa şemineului. Este constituit dintr-o succesiune de file numerotate (din hârtie reciclabilă), fiecare dintre acestea conţinând mii de biţi de informaţie. Aceste file sunt ţinute unite în ordinea corectă de un elegant etui zis şi cotor.

Fiecare pagină este scanată optic, iar informaţia este înregistrată direct în creier. Există şi o comandă browse care permite trecerea de la o pagină la alta, atât înainte, cât şi înapoi, printr-o simplă atingere cu degetul. Un utility numit Cuprins permite găsirea instantanee a temei dorite la pagina corespunzătoare. Se poate achiziţiona şi un optional numit „semn de carte” ce permite întoarcerea la pagina la care ne-am oprit ultima oară, chiar dacă acel BOOK a fost închis.

Anunţul se încheie şi cu alte precizări în legătură cu acest instrument teribil de inovativ şi lansează şi punerea în comerţ a unui Portable Erasable-Nib Cryptic Intercommunication Language Stylus, pe scurt PENCIL (cu alte cuvinte, „creion”). Dar aici nu este vorba doar de un fragment umoristic, ci şi de răspunsul la multe întrebări pline de îngrijorare legate de posibilul sfârşit al cărţii în faţa asediului tot mai puternic al computerului.

Există numeroase obiecte care, de când au fost inventate, nu mai sunt perfecţionabile în continuare, ca, de pildă, paharul, lingura, ciocanul. Când Philippe Starck a vrut să schimbe forma storcătorului de lămâi a produs un obiect extrem de frumos, dar care face ca sâmburii să cadă în pahar, în timp ce storcătorul clasic îi reţine împreună cu pulpa fructului. Mai deunăzi la curs m-am supărat când m-am trezit cu un aparat electronic foarte scump care proiectează prost imaginile, în timp ce vechiul retroproiector cu foi translucide, ca să nu mai spun de bătrânul epidiascop, le arată mult mai clar.

Acum, când secolul XX se îndreaptă spre sfârşit, ar trebui să ne întrebăm dacă într-adevăr în aceşti o sută de ani am inventat cu adevărat aşa de multe lucruri noi. Tot ceea ce folosim zilnic a fost inventat în veacul al XIX-lea. Înşirui doar câteva: trenul (dar maşina cu aburi datează din secolul precedent), automobilul (cu toată industria petrolului pe care o presupune), vapoarele cu propulsie pe bază de elice, arhitectura bazată pe betonul armat, zgârie-norii, submarinul, căile ferate subterane, dinamul, turbina, motorul Diesel pe motorină, aeroplanul (experimentul definitiv al fraţilor Wright va avea loc trei ani după sfârşitul secolului), maşina de scris, gramofonul, difuzorul, maşina de cusut, frigiderul, hrana la conserve, laptele pasteurizat, bricheta şi ţigările, yala, ascensorul, maşina de spălat, fierul de călcat electric, stiloul, guma de şters, sugativa, timbrul, poşta şi sistemul de triere pe bază de aer comprimat, WC-ul, soneria electrică, ventilatorul, aspiratorul (1901), aparatul de ras, patul pliant, scaunul de frizerie şi scaunul rotativ de birou, chibriturile care se aprind prin frecare şi chibriturile cu fosfor, impermeabilul, fermoarul, acul de siguranţă, băuturile gazoase, bicicleta cu cadru şi anvelope, roţile cu spiţe de oţel şi transmisie pe bază de lanţ, omnibuzul, tramvaiul electric, calea ferată suspendată, celofanul, celuloidul, fibrele artificiale, marile magazine în care să se vândă toate acestea, precum şi, dacă îmi permiteţi, iluminatul electric, telefonul, telegraful, radioul, fotografia şi cinematograful. Babbage inventează o maşină de calcul capabilă să facă şaizeci şi şase de adunări pe minut şi iată-ne aşadar pe drumul către inventarea computerului.

E adevărat, secolul nostru ne-a adus electronica, penicilina şi atâtea alte medicamente care ne-au prelungit viaţa, materialele plastice, fuziunea nucleară, televiziunea şi explorarea spaţiului cosmic. Poate mi-a scăpat ceva, dar e adevărat şi faptul că stilourile şi ceasurile cele mai scumpe din zilele noastre încearcă să reproducă modelele clasice de acum un veac, iar într-un „Pliculeţ” mai vechi observam că forma de perfecţionare cea mai recentă din domeniul telecomunicaţiilor, şi anume internetul, depăşeşte telegrafia fără fir inventată de Marconi printr-o telegrafie pe bază de fir. Cu alte cuvinte, reprezintă o întoarcere (un pas în urmă) de la radio la telefon.

În ce priveşte cel puţin două invenţii pe care le-a adus secolul nostru, materialele plastice şi fuziunea nucleară, se tot fac încercări ca să fie dezinventate, întrucât şi-au dat seama că acestea îmbolnăvesc grav planeta. Progresul nu constă neapărat în mersul înainte cu orice preţ. Am cerut să mi se aducă la loc retroproiectorul cu foi translucide.

2000

Cu avânt, înapoi!

Într-un „Pliculeţ” mai vechi observam că asistăm la un interesant regres tehnologic. Mai întâi a fost pusă sub control influenţa deranjantă a televizorului prin intermediul telecomenzii, prin care telespectatorul putea zapa, intrând astfel într-o fază de libertate creativă, zisă „faza Blob”. Eliberarea definitivă de televizor s-a petrecut în era aparatelor de înregistrare video, în care avea loc o evoluţie către cinematograf. În plus, cu telecomanda se putea anula sonorul, întorcându-ne la măreţia filmului mut. La rândul lui, internetul, prin faptul că impunea un tip de comunicare bazat în primul rând pe litera scrisă, lichidase temuta Civilizaţie a Imaginilor. Ajunşi aici, se puteau elimina chiar şi imaginile, prin inventarea unui soi de cutie care să emită doar sunete şi care să nu aibă nici măcar nevoie de telecomandă. Mie atunci mi se părea o glumă să-mi imaginez reîntoarecerea la inventarea radioului, dar (inspirat, evident, de vreo zeitate), profetizam în fond apariţia iPod-ului.

Şi, în fine, la ultimul stadiu s-a ajuns când transmisiile în eter, prin sistemul pay-TV, au intrat într-o nouă eră a transmisiunilor prin cablu telefonic. Se trecea deci de la telegrafia fără fir la telefonia cu fir, ceea ce internetul realizase deja în întregime, întrecându-l pe Marconi şi întorcându-se la Meucci².

Reluasem această teorie despre mersul înapoi în cartea mea Înainte ca racul, în care aplicam aceste principii şi în viaţa politică (şi în plus, într-un „Pliculeţ” recent, observam că ne întoarcem la nopţile lui 1944, cu patrule militare pe străzi şi cu învăţătoare şi elevi în uniformă). Dar s-au întâmplat chiar şi mai multe.

Oricine a trebuit să-şi cumpere recent un computer nou (căci în trei ani este deja depăşit), şi-a dat seama că nu erau de găsit decât acelea pe care era deja instalat Windows Vista. E de ajuns să citeşti pe diferite bloguri de pe internet ce părere au utilizatorii despre Vista (ceea ce eu nu mă încumet să spun aici ca să nu ajung la tribunal) şi ce îţi spun prietenii care au picat deja în această capcană, ca să iei decizia (poate greşită, dar, oricum, cât se poate de fermă) de a nu cumpăra un computer cu Vista. Dar, dacă vreţi un computer de ultimă generaţie şi de dimensiuni rezonabile, trebuie să înghiţiţi la pachet şi acest Vista. Sau să vă întoarceţi la o clonă mare cât un TIR, asamblat de un vânzător binevoitor, care instalează încă sistemul Windows XP şi cele anterioare acestuia. Şi astfel biroul vostru va arăta ca un laborator Olivetti cu un calculator modelul Elea 1959.

Eu cred că producătorii de computere şi-au dat seama că vânzările scad simţitor deoarece utilizatorii, pentru a nu se trezi cu sistemul Vista, renunţă să-şi înnoiască calculatorul. Şi ce s-a întâmplat atunci? Pentru a înţelege trebuie să căutaţi pe net Vista downgrading sau termenii înrudiţi. Acolo vi se va explica faptul că, dacă aţi cumpărat un computer nou cu Vista instalat, plătind pe el valoarea integrală, numai dacă mai scoateţi o sumă în plus (şi nu chiar aşa uşor, ci străbătând nişte proceduri pe care eu am refuzat să le pricep), după multe aventuri, aţi putea beneficia din nou de posibilitatea de a folosi Windows XP şi sistemele şi mai vechi.

Oricine foloseşte un computer ştie ce e upgrading. E ceva ce îţi permite să-ţi aduci mereu la zi programul până la cea mai recentă perfecţionare. În consecinţă, downgrading reprezintă posibilitatea de a-ţi aduce din nou computerul cel deosebit de avansat la condiţia fericită a programelor mai vechi. Numai că plătind ceva în plus. Înainte ca pe internet să se inventeze acest preafrumos neologism, într-un dicţionar normal englez-italian găseşti că downgrade ca substantiv înseamnă „declin”, „scădere” sau „versiune redusă”, iar ca verb înseamnă „a merge înapoi”, „a degrada”, „a redimensiona” şi „a reduce valoarea”. Aşadar, după multă trudă şi nişte bani în plus, ne este dată posibilitatea de a reduce din valoare şi de a degrada ceva pentru care am plătit deja o anumită sumă. Chestiunea ar părea incredibilă, dacă nu ar fi adevărată (despre aceasta a vorbit cu mult umor şi Giampaolo Proni în revista online Golem – L’indispensabile), iar sute de oameni stau, bieţii de ei, pe net muncind pe rupte şi plătind în plus ca să-şi „degradeze” programul. Pe când vremurile în care, contra unei sume rezonabile, computerul nostru va fi schimbat cu un caiet, o călimară şi un toc cu peniţă Perry?

Dar această situaţie nu e numai paradoxală. Există progrese tehnologice dincolo de care nu se poate merge. Nu se poate inventa o lingură mecanică. Lingura de acum două mii de ani funcţionează încă foarte bine aşa cum e. S-a renunţat la Concorde, chiar dacă străbătea distanţa Paris – New York în trei ore. Nu sunt sigur că au procedat bine, dar progresul poate însemna şi să faci doi paşi înapoi, cum ar fi, de pildă, întoarcerea la energia eoliană în locul petrolului, sau multe alte lucruri de acest fel. Fiţi atenţi la viitor! Cu avânt, înapoi!

2008

Mă nasc din nou, mă nasc din nou, în 1940

Viaţa nu e decât o lentă rememorare a copilăriei. De acord. Dar ceea ce face ca această reamintire să fie duioasă este faptul că, din depărtarea amintirii noastre nostalgice, ne par frumoase chiar şi momentele pe care atunci le percepeam ca dureroase; chiar şi ziua când ai alunecat într-o râpă şi ţi-ai sucit piciorul, de a trebuit să rămâi cincisprezece zile acasă în ghips, agăţat de tifonul dat prin albuş de ou. În ce mă priveşte, îmi amintesc cu duioşie nopţile petrecute în adăpostul antiaerian. Fuseserăm treziţi când ne era somnul mai dulce, târâţi, în pijama şi palton, într-un beci umed din beton armat, iluminat de nişte becuri chioare, şi ne jucam de-a prinsa în timp ce deasupra capetelor noastre se auzeau bubuituri surde, de la antiaeriană sau de la bombe, habar nu aveam. Mamele noastre tremurau, de frig şi de frică, dar pentru noi nu era decât o aventură bizară. Iată ce înseamnă nostalgia. De aceea suntem dispuşi să acceptăm tot ceea ce ne aminteşte de înfiorătorii ani ’40; este tributul pe care îl plătim bătrâneţii noastre.

Cum erau oraşele pe atunci? Cufundate în beznă, iar în urma ordinului de stingere, rarii trecători trebuiau să recurgă la lanterne care funcţionau nu pe bază de baterie, ci de dinam, ca la farul de la biciclete; acesta se încărca prin frecare, acţionând de mână, repetat, un soi de trăgaci. Dar mai târziu s-a instalat camuflajul total şi nu se mai putea merge deloc pe stradă.

Cel puţin până în 1943, în timpul zilei oraşul era străbătut de unităţile militare, când devenise cazarma Armatei Regale, dar şi mai intens pe vremea Republicii de la Salò, când prin oraşele mari treceau continuu grupuri şi patrule ale Marinei Militare San Marco şi ale Brigăzilor Negre, iar prin sate se vedeau mai degrabă pâlcuri de partizani, şi unii, şi ceilalţi înarmaţi până în dinţi. Într-un astfel de oraş militarizat în anumite situaţii erau interzise adunările; se mai vedeau cârduri de Balilla şi de Micuţe Italience3 în uniformă şi grupuri de elevi cu şorţuleţe negre ieşind de la şcoală, în timp ce mămicile mergeau să cumpere acele puţine lucruri de mâncare ce se găseau prin prăvălii. Iar dacă voiai să mănânci o pâine, nu zic albă, dar nu greţoasă sau făcută din talaş, trebuia să scoţi din buzunar nişte sume consistente pe piaţa neagră. În casă lumina era foarte slabă, ca să nu mai zic de încălzire, care se limita doar la bucătărie. Noaptea dormeam în pat cu o cărămidă caldă şi-mi amintesc cu drag chiar şi degerăturile de atunci. Acum nu pot să spun că aceste lucruri au revenit; evident, nu în totalitate. Dar încep să le adulmec din nou mirosul. Să începem cu faptul că sunt fasciştii la guvernare. Nu numai ei, fireşte, şi nu mai sunt chiar fascişti propriu-zis, dar ce importanţă are? Se ştie foarte bine că istoria se trăieşte prima oară sub formă de tragedie şi a doua oară sub formă de farsă. În schimb pe vremurile acelea apăreau pe ziduri afişe cu un negru american dezgustător (şi beat pe deasupra) care îşi întindea gheara către o prea albă Venus din Milo. Astăzi văd la televizor chipurile ameninţătoare ale unor negri costelivi ce invadează cu miile meleagurile noastre şi, sincer, în jurul meu lumea este şi mai înspăimântată decât atunci.

Se întoarce moda şorţuleţului negru în şcoli şi nu am nimic împotrivă, e mult mai bine decât tricoul de firmă al tuturor pramatiilor arogante, doar că simt gustul de madeleine înmuiată în ceai de tei şi, la fel ca şi poetului Gozzano, îmi vine să exclam: „Mă nasc din nou, mă nasc din nou, în 1940”. Tocmai am citit într-un ziar că primarul din Novara, reprezentant al Ligii Nord⁴, a interzis ca pe timpul nopţii, în parcuri, să se poată aduna mai mult de trei persoane. Aştept cu un fior proustian întoarcerea la perioada de camuflaj. Soldaţii noştri luptă împotriva rebelilor cu faţă colorată în Asii (din păcate, nu în Africi, ca odinioară) mai mult sau mai puţin orientale. Dar eu văd unităţi militare bine înarmate şi în uniforme de camuflaj şi pe trotuarele oraşelor noastre. Ca şi atunci, armata nu luptă doar la graniţă, ci preia şi operaţiuni ale poliţiei. Am senzaţia că mă aflu în filmul Roma, oraş deschis. Citesc articole şi aud discursuri destul de asemănătoare cu cele pe care le citeam pe atunci în revista La difesa della razza⁵, în care erau atacaţi nu numai evreii, ci şi ţiganii, marocanii şi în general toţi străinii. Pâinea începe să se scumpească. Suntem puşi în gardă că va trebui să economisim petrolul, să limităm irosirea energiei electrice, să stingem vitrinele în timpul nopţii. Sunt în scădere maşinile şi reapar Hoţii de biciclete. Ca un accent de originalitate în plus, peste puţin timp va fi raţionalizată şi apa. Încă nu avem un guvern în Sud şi unul în Nord, dar s-a găsit deja cine să lucreze în această direcţie. Simt nevoia unui Mare Şef care să îmbrăţişeze şi să sărute cast pe obraji nişte gospodine vânjoase de la ţară, dar, mă rog, fiecare cu gusturile lui.

2008

Jos Itaglia

Într-un „Pliculeţ” scris cam cu un an în urmă, remarcam cât de mult s-au înmulţit pe internet site-urile antirisorgimentale⁶ şi filobourbonice⁷. Acum apare prin ziare că o treime dintre italieni susţin pedeapsa cu moartea. Ajungem şi noi aşadar la nivelul americanilor (fuck you Beccaria⁸), al chinezilor şi al iranienilor. O altă înduioşătoare întoarcere la trecut o reprezintă nevoia tot mai acută de a fi redeschise casele de toleranţă, dar nu în nişte construcţii moderne potrivite situaţiei, ci chiar în acele case de pe vremuri, cu neuitatele pisoare de la intrare şi cu matroana strigând: „Băieţi, în cameră, nu şomează nimeni!”. Fireşte că, dacă toate acestea ar putea avea loc în paralel cu ordinul de stingere şi de camuflaj, totul ar fi şi mai plin de savoare. Apropo, concursul pentru animatoarele emisiunilor TV nu vă duce cu gândul la visul recurent al balerinelor frumos aliniate din memorabilele reprezentaţii de dinainte de spectacol?

La începutul anilor ’50 eu şi Roberto Leydi am hotărât să întemeiem o societate antipatriotică. Era un mod de a lua în râs educaţia pe care o primiserăm în timpul nefastei dictaturi şi pe care patria ne-o tot băgase pe gât năclăită în toate sosurile posibile, până la vomă. Între timp însă începeau să-şi facă apariţia grupările neofasciste, televiziunea avea un singur canal în alb şi negru şi trebuia totuşi să găsim un mod de a ne petrece serile. Societatea antipatriotică îşi alesese drept imn Marşul lui Radetzky şi îşi propunea, fireşte, să reevalueze dimensiunea morală a figurii curate a antirisorgimentalului; se plănuiau referendumuri pentru restituirea zonei lombardo-venete către Austria, a provinciei Napoli către Bourboni şi, fireşte, a Romei către papă, apoi pentru cedarea Piemontului către Franţa şi a Siciliei către Malta; ar fi trebuit să se dărâme prin pieţele Italiei monumentele dedicate lui Garibaldi şi să se şteargă numele străzilor botezate în memoria lui Cavour şi a martirilor şi iredentiştilor de tot felul; în manualele de şcoală ar fi trebuit să se strecoare îndoieli serioase în legătură cu moralitatea lui Carlo Pisacane şi Enrico Toti. Şi aşa mai departe.

Societatea noastră însă s-a destrămat în faţa unei revelaţii tulburătoare. Pentru a fi cu adevărat antipatrioţi şi pentru a dori cu adevărat ruinarea Italiei ar fi fost necesară reabilitarea lui Mussolini, adică a aceluia care cu adevărat a dus de râpă Italia, şi deci ar fi trebuit să devenim neofascişti. Şi, cum această opţiune ne îngreţoşa, în cele din urmă am abandonat proiectul.

Noi pe atunci făceam toate acestea ca să ne distrăm, însă aproape tot ceea ce ne imaginaserăm pe vremea aceea chiar se întâmplă în zilele noastre. Însă nici prin cap nu ne trecuse să facem cu drapelul naţional ceea ce Bossi a anunţat că vrea să facă şi nici nu ne venise ideea de-a dreptul sublimă de a-i cinsti pe cei care îi masacraseră pe soldaţii de la Porta Pia⁹.

În acea perioadă la guvernare se aflau creştin-democraţii care se ocupau cu ţinerea Bisericii în frâu pentru a proteja laicitatea Statului. Maximum de neoclericalism a fost sprijinul pe care Togliatti l-a oferit faimosului articol 7 din Constituţie prin care se recunoşteau Acordurile de la Laterano. Erau deja câţiva ani de când se dizolvase mişcarea Oamenilor Oarecare prin care se stimulaseră o vreme sentimentele antiunioniste, neîncrederea într-o Romă coruptă şi hoaţă sau într-o birocraţie statală a unor pierde-vară ce nu fac decât să sugă sângele poporului cumsecade şi muncitor. Dar nici pe departe nu ne-am gândit că astfel de atitudini vor deveni într-o zi chiar acelea ale miniştrilor Republicii Italiene.

Nu ne-a trecut prin cap ideea luminoasă că, pentru a goli de orice demnitate şi de orice putere reală parlamentul, este de ajuns să faci o lege în baza căreia deputaţii să nu fie aleşi de popor, ci numiţi înainte de alegeri de Marele Şef. Căci ni se părea că ideea de a ne întoarce treptat la Camera dei Fasci e delle Corporazioni¹⁰ era totuşi prea fantasmagorică.

Noi visam să destrămăm Italia, încetul cu încetul, crezând că ar fi fost nevoie de cel puţin un secol. Şi, când colo, s-a ajuns aici mult mai devreme şi în afară de Italia se destramă şi Alitalia. Dar cel mai interesant e faptul că toată această operaţiune nu a depins de lovitura de stat a unor vârfuri, cum eram noi pe atunci, o mână de idealişti generoşi, ci ea este în plină desfăşurare şi are loc cu acordul majorităţii italienilor.

2008

1. Emmanuel Milingo, arhiepiscop catolic născut în Zambia în 1930, este o figură excentrică şi controversată a Vaticanului, care după legăturile sale cu secte noncreştine şi după căsătoria cu o coreeană a fost excomunicat, în 2001 (n.tr.).

2. Antonio Meucci (1808-1889) este un fizician florentin care în 1857 a inventat un aparat capabil să facă auzită vocea umană la distanţă. El, şi nu Graham Bell este considerat adevăratul inventator al telefonului (n.tr.).

3. Nume dat, în perioada fascistă, băieţilor şi, respectiv, fetelor între 8 şi 14 ani, organizaţi în asociaţii paramilitare (n.tr.).

4. Lega Nord este numele unui partid politic italian fondat de Umberto Bossi în 1997, în urma unificării a şase mişcări autonomiste regionale din nordul Italiei (pe un teritoriu denumit de ei „Padania”), cunoscut pentru orientarea sa federalistă şi xenofobă (n.tr.).

5. La difesa della razza („Apărarea rasei”) este o revistă fascistă bilunară apărută între 1938 şi 1943 în care se făcea o puternică propagandă legilor rasiale promovate de Hitler şi Mussolini (n.tr.).

6. Risorgimento, mişcarea pentru independenţa şi unitatea naţională ale Italiei de la începutul secolului al XIX-lea, încheiată cu unirea tuturor italienilor în 1870 într-un unic stat cu capitala la Roma, sub conducerea regelui Victor Emanuel al II-lea (n.tr.).

7. Susţinătorii politicii ultimilor descendenţi ai casei regale a Bourbonilor, care din secolul al XII-lea au fost suveranii Franţei, Spaniei, Luxemburgului şi ai multor alte state şi regiuni din Europa, printre care şi sudul Italiei (până la unificarea Italiei de după Risorgimento). Borbonico în italiană a devenit sinonim pentru „retrograd”, „reacţionar”, „ineficient” (n.tr.).

8. Cesare Beccaria, jurist, filosof, economist şi literat italian din secolul al XVIII-lea, unul dintre cei mai importanţi reprezentanţi ai iluminismului milanez şi iniţiatorul unui nou cod penal şi al criminologiei de şcoală liberală. Prin lucrarea sa principală Despre infracţiuni şi pedepse (1764) autorul se manifestă împotriva pedepsei cu moartea (n.tr.).

9. Referire la lupta de pe 20 septembrie 1870, când bersalierii, trupele de infanterie ale proaspătului Regat al Italiei, au pătruns prin breşa făcută de artilerie lângă Porta Pia din Roma pentru a cuceri şi a anexa Statul Pontifical la noua Italie unită. Data de 20 septembrie a fost sărbătorită ca zi naţională până în 1929, când s-au semnat în biserica San Giovanni in Laterano din Roma primul acord de recunoaştere reciprocă dintre Regatul Italiei şi Sfântul Scaun (Patti Lateranensi) (n.tr.).

10. Organul legislativ al Regatului Italiei în epoca fascistă care a înlocuit între 1939 şi 1943 Camera Deputaţilor, ce fusese suprimată (n.tr.).