UNE BRÈVE HISTOIRE DE L’AVENIR 

de Jacques Attali

© LIBRAIRIE ARTHÈME FAYARD 2006, 2015

© 2007, 2016 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6186-2

ISBN PDF: 978-973-46-6187-9

ISBN print: 978-973-46-6167-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © almoond/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JACQUES ATTALI (n. 1943), eseist, doctor în ştiinţe economice, a fost timp de zece ani consilier al lui François Mitterrand. Este fondatorul a patru instituţii internaţionale: Action Contre la Faim, Eureka, Positive Planet şi Banca Europeană pentru Reconstrucţie şi Dezvoltare. Semnează peste o mie de editoriale apărute în L’Express şi peste 60 de cărţi, traduse în 20 de limbi şi vândute în 7 milioane de exemplare peste tot în lume. Dintre acestea, menţionăm L’antiéconomique (1990), Economie de l’apocalypse – Trafic et prolifération nucléaire (1995), Fraternités: Une nouvelle utopie (1999), C’était François Mitterrand (2005), Tous ruinés dans dix ans? Dette publique: la dernière chance (2010), Demain, qui gouvernera le monde? (2012), Histoire de la modernité: Comment l’humanité pense son avenir (2015).

Alas! It is delusion all:

The future cheats us from afar,

Nor can we be what we recall,

Nor dare we think on what we are.

Vai! Totul nu-i decât părere:

Viitoru-şi râde de noi din depărtări,

Nu putem nici să fim asemeni amintirilor noastre,

Şi nici să-ndrăznim a ne-accepta aşa cum suntem.

Lord Byron

Stanzas for Music

Cuvânt înainte

Astăzi decidem cum va fi lumea în 2050 şi tot astăzi o pregătim pe aceea din 2100. În funcţie de ceea ce facem noi acum, copiii şi nepoţii noştri vor locui într-o lume în care se va putea trăi sau vor traversa un infern blestemându-ne. Pentru a le lăsa o planetă locuibilă, trebuie să ne dăm osteneala să gândim viitorul, să înţelegem de unde vine şi cum trebuie acţionat asupra lui. Nu-i un lucru imposibil: Istoria respectă nişte legi care, odată cunoscute, ne permit s-o prevedem şi s-o orientăm.

Situaţia e limpede: forţele pieţei au luat planeta în stăpânire. Ultima expresie a triumfului individualismului, acest marş victorios al banului explică esenţa celor mai recente convulsii ale Istoriei: pentru a o accelera, refuza sau stăpâni.

Dacă această evoluţie va continua, banul va spulbera tot ce i-ar putea sta în cale, inclusiv statele: da, încet-încet, va măcina şi Statele Unite ale Americii. Devenită lege mondială unică, legea pieţei va duce la apariţia a ceea ce voi numi aici hiperimperiul, entitate planetară de necuprins, făuritoare de noi valori comerciale şi de noi forme de alienare, de bogăţie, dar şi de sărăcie extreme; curbe de sacrificiu vor fi impuse naturii înseşi; sectorul privat îşi va adjudeca totul, inclusiv armata, poliţia şi justiţia. Fiinţa umană îşi va adăuga treptat proteză după proteză, înainte de a deveni ea însăşi un artefact vândut în serie unor consumatori pe cale să devină ei înşişi nişte artefacte. Apoi, inutil în cele din urmă propriilor creaţii, omul va dispărea şi el.

Dacă omenirea refuză acest viitor şi întrerupe în mod violent procesul globalizării, înainte chiar de a se fi eliberat de alienările ei anterioare, ea va bascula într-o succesiune de barbarii regresive şi războaie devastatoare, utilizând arme încă de neimaginat astăzi, opunând state, grupări religioase, entităţi teroriste şi piraţi privaţi. Voi numi acest război hiperconflictul. Şi el ar putea face omenirea să dispară.

În sfârşit, dacă mondializarea poate fi pusă sub control fără a fi refuzată, dacă piaţa poate fi delimitată fără a fi abolită, dacă democraţia poate deveni planetară rămânând totuşi concretă, dacă dominaţia unui imperiu asupra lumii întregi poate lua sfârşit, atunci se va deschide un nou orizont infinit de libertate, de responsabilitate, de demnitate, de autodepăşire, de respect pentru celălalt. Este ceea ce voi numi hiperdemocraţia. Ea va duce la instalarea unei guvernări mondiale democratice şi a unui ansamblu de instituţii locale şi regionale. Printr-o utilizare regândită a fabulosului potenţial al noilor tehnologii, ea va permite tuturor accesul la gratuităţi şi îmbelşugare, va permite fiecăruia să profite în mod echitabil de binefacerile imaginaţiei societăţii de consum, să-şi apere libertatea de propriile excese şi de cele ale duşmanilor săi, să lase generaţiilor viitoare un mediu înconjurător mai bine protejat, să plăsmuiască, inspirându-se din înţelepciunea tuturor popoarelor, noi moduri de a convieţui şi de a făuri ceva împreună.

Aşadar putem povesti istoria următorilor 50 de ani: până în 2035, va lua sfârşit dominaţia imperiului american, la fel de provizorie ca a tuturor predecesorilor săi; apoi, unul după altul, se vor năpusti asupra noastră trei valuri succesive ale viitorimii: hiperimperiul, hiperconflictul, hiperdemocraţia. Două dintre ele a priori pustiitoare. Cel de-al treilea a priori imposibil.

Fără îndoială că aceste trei ipostaze ale viitorului se vor împleti: de fapt, ele se împletesc deja. Cred în victoria hiperdemocraţiei, cam prin 2060, ca formă superioară de organizare a omenirii, expresie ultimă a motorului Istoriei: libertatea.

* * *

Pentru a fundamenta şi explica acest pronostic, consider că e normal să relatez aici povestea acestui viitor.

O întreprindere absurdă, vor zice unii. Atâtea evenimente, atâţia indivizi care-i pot inversa cursul! Căci, pe deasupra, dacă fundamentul Istoriei este dobândirea libertăţii individuale, atunci însăşi această finalitate o face imprevizibilă. Pentru edificare, doar câteva exemple: dacă în 1799 generalul Bonaparte nu s-ar fi bucurat de un asemenea ascendent asupra contemporanilor săi, în urma Revoluţiei franceze ar fi putut rezulta încă de pe atunci o republică parlamentară, permiţându-ne astfel să luăm un avans de un secol faţă de Istoria reală. Dacă în iunie 1914, la Sarajevo, un asasin şi-ar fi ratat ţinta, nu s-ar mai fi declanşat primul război mondial sau, în orice caz, nu aşa cum s-a întâmplat. Dacă în iunie 1941 Hitler n-ar fi invadat Rusia, el ar fi putut, la fel ca generalul Franco, să moară la putere şi în patul lui; dacă în acelaşi an Japonia ar fi atacat Rusia, şi nu Statele Unite, poate că acestea n-ar mai fi intrat în război şi n-ar fi eliberat Europa, aşa cum n-au eliberat niciodată nici Spania, nici Polonia; poate că Franţa, Italia şi restul Europei ar fi rămas sub cizma hitleristă cel puţin până pe la sfârşitul anilor ’70. În sfârşit, dacă secretarul general al Partidului Comunist sovietic, Iuri Andropov, n-ar fi murit prematur şi dacă succesorul succesorului său ar fi fost, aşa cum era prevăzut, Grigori Romanov, şi nu Mihail Gorbaciov, probabil că Uniunea Sovietică ar mai fi existat şi astăzi.

Încercarea de a face proorociri asupra viitorului pare absurdă şi pentru că toate reflecţiile în legătură cu acest subiect nu sunt, în general, decât nişte elucubraţii asupra prezentului; astfel, încă de pe vremea primelor societăţi omeneşti, discursul asupra vremurilor viitoare se rezuma la prezicerea unei eterne întoarceri a aştrilor şi a unor recolte bune. Pentru preoţi şi prezicători, oamenii nu puteau supravieţui decât prin revenirea ploii şi a soarelui; o lume mai bună nu era posibilă decât într-un cosmos dincolo de cel vizibil, spaţiu ideal, stabil, dar ciclic şi el, şi a cărui instaurare ţinea mai mult de voinţa enigmatică a zeilor decât de ceea ce făceau oamenii. Când a devenit clar că inovaţia poate îmbunătăţi viaţa materială, intelectuală şi estetică, au apărut, mai întâi în jurul Mării Mediterane, câteva popoare hotărâte să conceapă şi să pună în aplicare proiectul unui progres terestru. Cei care au gândit apoi viitorul Pământului (filosofi, artişti şi jurişti, savanţi, economişti, sociologi, romancieri şi futurologi) l-au descris, în general, tot ca pe o prelungire naivă a propriului lor prezent. Astfel, pe la sfârşitul secolului al XVI-lea, cu toţii pronosticau că apariţia în Europa a caracterelor mobile de tipar nu vor face decât să întărească poziţiile celor două puteri dominante pe atunci, Biserica şi Imperiul; tot aşa, la sfârşitul secolului al XVIII-lea, majoritatea analiştilor nu vedeau în maşina cu aburi decât o atracţie de bâlci care nu putea schimba cu nimic caracterul agricol al economiei; în sfârşit, pentru cea mai mare parte a observatorilor, pe la sfârşitul secolului al XIX-lea, electricitatea avea doar un singur viitor: acela de a permite un alt iluminat stradal. Iar dacă la începutul secolului XX unii prevesteau apariţia submarinului, a avionului, a cinematografului, a radioului sau televiziunii, nimeni – nici măcar Jules Verne – nu credea că toate acestea vor modifica ordinea geopolitică dominată până atunci de Imperiul Britanic; cu atât mai mult, nimeni nu întrevedea declinul Europei, instaurarea comunismului, fascismului şi nazismului şi încă şi mai puţin apariţia artei abstracte, a jazzului, a armei nucleare sau a contracepţiei. De asemenea, la sfârşitul secolului trecut, mulţi continuau să privească internetul şi calculatorul personal ca pe nişte curiozităţi de mică importanţă şi puţini au fost cei care-şi imaginau ca fiind posibil mariajul homosexual. În sfârşit, până mai ieri încă, foarte puţini analişti anticipau revenirea Islamului pe marea scenă a Istoriei.

Chiar şi astăzi, majoritatea povestirilor despre viitor nu sunt decât nişte extrapolări ale unor tendinţe deja manifeste. Puţini oameni riscă să facă pronosticuri cu bătaie lungă, să anunţe bifurcaţii, răsturnări, schimbări de paradigmă, îndeosebi în materie de moravuri, cultură sau ideologie. Şi mai puţini riscă să anticipeze crispările ideologice care ar putea încetini sau chiar stăvili aceste falii de mare adâncime.

Şi totuşi, în următoarea jumătate de secol, totul se va schimba în multiple direcţii, deloc greu de anticipat.

După ce le-am evocat în câteva rânduri la începutul acestei introduceri, iată acum şi un rezumat de câteva pagini al prezentului eseu.

Totul va începe printr-o revoluţie demografică. Exceptând cazul cine ştie cărei catastrofe de proporţii, în 2050, Pământul va fi locuit de 9,5 miliarde de oameni, aşadar cu 3 miliarde mai mult decât azi. Speranţa de viaţă în ţările cele mai bogate se va apropia de 100 de ani; natalitatea va stagna, rămânând foarte probabil aproape de pragul reproducţiei. În consecinţă, omenirea va îmbătrâni. Vom număra cu 360 de milioane de locuitori mai mulţi în China, cu 600 de milioane mai mulţi în India, cu 100 de milioane mai mulţi în Nigeria şi în Bangladesh, cu 80 de milioane mai mulţi în Statele Unite, cu 9 milioane mai mulţi în Franţa, cu 10 milioane mai puţini în Germania şi, poate, cu 30 de milioane mai puţini în Rusia. Două treimi dintre locuitorii planetei vor trăi în oraşe, a căror populaţie se va dubla tot aşa cum ar trebui să se dubleze cantitatea de energie şi de produse agricole consumate. Numărul persoanelor adulte din câmpul muncii se va dubla şi el; mai mult de două treimi dintre copiii născuţi în acest an vor trăi în cele mai sărace douăzeci de ţări.

Vor avea loc multe alte schimbări ce pot fi prevăzute cu o anumită precizie: într-adevăr, observată de-a lungul unei perioade foarte mari, Istoria se îndreaptă cu încăpăţânare într-o anumită direcţie, unică, pe care nici o schimbare bruscă, fie ea şi de durată, n-a reuşit până în prezent s-o deturneze în mod durabil: de la un secol la altul, omenirea impune preeminenţa libertăţii individuale asupra oricărei alte valori. Ea o face prin respingerea treptată a resemnării faţă de orice formă de aservire, prin progrese tehnice permiţând reducerea oricărui efort, prin liberalizarea moravurilor, a sistemelor politice, a artei şi a ideologiilor. Altfel spus, istoria omenirii este istoria emergenţei persoanei ca subiect de drept, autorizată să gândească şi să-şi stăpânească destinul, liberă de orice constrângere în afara respectării dreptului celorlalţi de a se bucura de aceleaşi libertăţi.

Această evoluţie, rezervată deocamdată celor mai bogaţi, duce la repunerea permanentă în discuţie a puterilor instaurate şi la apariţia unor noi puteri. În particular, pentru a impune această întâietate a individului asupra societăţii, popoarele au elaborat progresiv diverse sisteme de repartiţie a bunurilor mai de preţ. Mult timp, ele au lăsat această sarcină în seama bunului-plac al unor şefi militari, al preoţilor şi al capetelor încoronate din fruntea regatelor şi imperiilor; apoi, o nouă clasă conducătoare, mai numeroasă şi mai mobilă, aceea a negustorilor, a imaginat două noi mecanisme – revoluţionare – de împărţire a bogăţiilor: piaţa şi democraţia. Apărute în urmă cu aproape treizeci de secole, acestea s-au impus treptat; acum, ele modelează o parte tot mai importantă a realităţii lumii şi condiţionează adevărul.

În mod progresiv şi în ciuda reacţiilor tot mai violente, piaţa a transformat, pe teritorii din ce în ce mai vaste, serviciile esenţiale (alimentaţie, îmbrăcăminte, divertisment, locuinţe, transport, comunicaţii), oferite întâi gratis – de bunăvoie sau prin constrângere –, în servicii de piaţă; le-a transformat apoi în obiecte industriale produse în serie, în adevărate instrumente ale autonomiei individuale.

Tot progresiv, libertatea ca valoare de piaţă a contribuit la elaborarea conceptului de libertate politică, mai întâi pentru o minoritate, apoi pentru cei mulţi, cel puţin formal, pe teritorii din ce în ce mai întinse, înlocuind aproape peste tot puterea religioasă şi militară. Pe scurt, dictatura a permis apariţia pieţei, din care s-a născut democraţia. În acest fel, odată cu secolul al XII-lea au apărut democraţiile de piaţă.

Progresiv, spaţiul lor geografic s-a tot extins: în ansamblul acestor democraţii de piaţă, centrul puterii s-a deplasat treptat spre vest: în secolul al XII-lea, el a trecut din Orientul Apropiat în bazinul mediteranean, apoi în Marea Nordului, în Oceanul Atlantic şi, în sfârşit, în Pacific (în zilele noastre). Nouă „inimi” şi-au succedat una alteia: Bruges, Veneţia, Anvers, Genova, Amsterdam, Londra, Boston, New York şi, în zilele noastre, Los Angeles. Ansamblul omenirii, cu excepţia Chinei şi a Orientului Mijlociu, sunt de-acum parte componentă a acestei Ordini economice.

Tot progresiv, competiţia a dus la concentrarea puterilor asupra pieţelor şi a democraţiei – presupunându-se să acestea sunt accesibile în egală măsură tuturor – în mâinile unor noi elite mobile, deţinătoare de capital şi cunoştinţe, contribuind ele însele la apariţia unor noi inegalităţi.

Dacă această istorie multimilenară va mai continua o jumătate de secol, piaţa şi democraţia se vor extinde pretutindeni, inclusiv acolo unde, deocamdată, nu există: creşterea economică se va accelera, nivelul de trai va spori şi el, iar dictatura va dispărea din ţările unde încă este prezentă. Însă precaritatea şi necinstea vor deveni reguli; apa şi energia vor ajunge deficitare, climatul va fi periclitat; inegalităţile şi frustrările se vor agrava; conflictele vor deveni mai numeroase şi vor începe mari deplasări de populaţii.

În jurul anului 2035, după o îndelungată luptă şi în mijlocul unei grave crize ecologice, Statele Unite, imperiu încă dominant, vor fi învinse de această mondializare a pieţelor, îndeosebi financiare, şi de puterea întreprinderilor, în special de cea a companiilor de asigurări. Epuizate din punct de vedere financiar şi politic, ca toate celelalte imperii anterioare lor, Statele Unite vor înceta să mai gestioneze afacerile planetei; totuşi, nu vor fi înlocuite de vreun alt imperiu şi nici de o altă naţiune dominantă. În mod provizoriu, lumea va deveni policentrică, gestionată de aproximativ 10 puteri regionale.

Apoi, cam prin 2050, piaţa, fără frontiere prin chiar natura ei, se va impune asupra democraţiei limitate instituţional la un anumit teritoriu. Puterea statului va descreşte; noi tehnologii nanometrice vor reduce consumurile de energie şi vor transforma până şi ultimele servicii rămase colective: sănătatea, educaţia, securitatea şi suveranitatea; vor apărea noi obiecte importante de consum (pe care le voi numi supraveghetori), permiţând măsurarea şi controlul în conformitate cu normele: fiecare persoană va deveni propriul său medic, profesor şi controlor. Economia va fi tot mai preocupată de economisirea energiei şi a apei. Autosupravegherea va deveni forma extremă a libertăţii, iar limita ei va consta în teama de a nu putea respecta normele. Transparenţa va deveni o obligaţie: toţi cei care vor fi tentaţi să-şi ascundă apartenenţele, apucăturile, starea sănătăţii sau nivelul formaţiei vor fi a priori suspecţi. Creşterea longevităţii va aduce puterea în mâinile celor vârstnici, iar aceştia vor alege să se îndatoreze din ce în ce mai mult. Statul va intra într-un fel de eclipsă, lăsând întreprinderile şi oraşele în prim-plan. Hipernomazii vor conduce un imperiu fără un teritoriu anume, fără centru, deschis: un hiperimperiu. Nimeni nu va mai fi loial decât faţă de sine însuşi; întreprinderile nu-şi vor mai recunoaşte nici o naţionalitate; cei săraci vor constitui o piaţă printre atâtea altele; legile vor fi înlocuite cu contracte, justiţia – cu arbitrajul, serviciile de ordine – cu mercenarii. Se vor înstăpâni noi diversităţi: raţiunea principală a spectacolelor şi a sporturilor va fi aceea de a-i distra pe sedentari, în vreme ce mase imense de nomazi ai mizeriei, infranomazii, se vor îngrămădi la frontiere în căutarea mijloacelor de a supravieţui. Companiile de asigurări, devenite factori de reflare ai lumii, vor fixa norme în faţa cărora statele, întreprinderile şi persoanele particulare vor trebui să se încline. Organismele private de control aflate în slujba acestor companii de asigurări vor veghea la respectarea normelor. Resursele vor deveni tot mai puţine, roboţii tot mai numeroşi. Timpul, chiar şi cel mai intim, va fi petrecut aproape în întregime cu utilizarea mărfurilor. Într-o bună zi, fiecăruia i se va putea cere să se autorepare, apoi să producă el însuşi proteze, iar în final să fie clonat. Omul va deveni atunci un artefact consumator de artefacte, canibal consumator de obiecte canibale, victimă a bolilor epocii nomade.

Fireşte, toate acestea nu vor avea loc fără teribile convulsii: cu mult înaintea dispariţiei imperiului american, înainte ca manifestările climei să devină cvasiinsuportabile, unele populaţii îşi vor disputa teritorii şi vor avea loc numeroase războaie; piraţi, mercenari, mafii, mişcări religioase şi naţiuni întregi se vor dota cu arme noi, cu instrumente de supraveghere, de descurajare şi de atac, utilizând potenţialurile electronicii, ale geneticii şi ale nanotehnologiilor. În plus, instaurarea hiperimperiului va face din fiecare duşmanul tuturor. Oamenii se vor bate pentru petrol şi pentru apă, pentru păstrarea unui teritoriu sau pentru părăsirea lui, pentru a impune o credinţă şi pentru a combate altele, pentru distrugerea Occidentului sau pentru instituirea domniei valorilor sale. Dictaturi militare, ce vor recurge de-a valma la armate şi servicii de ordine, se vor rândui la putere. Va izbucni poate chiar un război mult mai pustiitor decât cele de până acum, un hiperconflict cristalizându-le pe toate celelalte anterioare, capabil să distrugă întreaga omenire.

Cam prin 2060, cel mai devreme – dacă nu cumva omenirea va dispărea între timp sub un potop de bombe –, nici imperiul american, nici hiperimperiul, nici hiperconflictul nu vor mai fi tolerabile. Forţe noi, altruiste şi universaliste, deja active astăzi, vor prelua puterea mondială sub impulsul irezistibil al necesităţii ecologice, etice, economice, culturale şi politice şi se vor răzvrăti împotriva exigenţelor supravegherii, a narcisismului şi a normelor. Ele vor conduce treptat lumea către un nou echilibru – planetar, de data aceasta – între piaţă şi democraţie: hiperdemocraţia. Atunci, graţie tehnologiilor, instituţii mondiale şi continentale vor organiza viaţa colectivă; vor fixa nişte limite artefactului de piaţă, modificărilor aduse vieţii şi punerii în valoare a naturii şi vor favoriza gratuitatea, responsabilitatea, precum şi accesul la cunoştinţe. Vor face posibilă astfel naşterea unei inteligenţe universale, prin punerea în comun a capacităţilor creatoare ale tuturor fiinţelor umane, pentru a le depăşi. O nouă economie, aşa-zisă relaţională, care va produce servicii fără a căuta să obţină profit din asta, se va dezvolta în concurenţă cu piaţa pentru a-i pune capăt acesteia, aşa cum piaţa a pus capăt, cu câteva secole în urmă, feudalismului.

În acele timpuri, mai puţin îndepărtate decât s-ar putea crede, piaţa şi democraţia, în sensul în care le înţelegem noi astăzi, vor deveni concepte depăşite, nişte vagi amintiri, la fel de greu de înţeles pe cât au ajuns astăzi canibalismul ori sacrificiile umane.

* * *

La fel ca orice rezumat, cele spuse până aici ar putea să pară, evident, o schiţă caricaturală, peremptorie şi arbitrară; totuşi, obiectivul cărţii este să arate că aceasta constituie imaginea cea mai verosimilă a viitorului. Nu este imaginea pe care mi-o doresc: am scris această carte tocmai pentru ca viitorul să nu semene cu ceea ce mă tem că va fi şi pentru a contribui la dezvoltarea formidabilelor potenţialităţi care se manifestă la ora actuală.

Cititorii mei cei mai fideli vor regăsi în cele ce urmează aprofundarea tezelor dezvoltate în eseurile şi romanele mele precedente în care anunţam – cu mult înainte de a se vorbi în mod curent despre ele – bascularea geopolitică a lumii înspre zona Pacificului, instabilitatea financiară a capitalismului, mizele climatului, emergenţa bulelor financiare, fragilitatea comunismului, ameninţările terorismului, amplificarea nomadismului, generalizarea utilizării telefonului mobil, a calculatorului personal, a internetului şi a altor obiecte nomade, apariţia şi dezvoltarea gratuităţilor şi a obiectelor personalizate, rolul major al artei (îndeosebi al muzicii) în diversitatea lumii. Cei mai atenţi dintre cititori vor recunoaşte anumite inflexiuni specifice gândirii mele: din fericire, ea n-a coborât din ceruri formată o dată pentru totdeauna.

În sfârşit, aşa cum orice predicţie este, înainte de toate, un discurs asupra prezentului, acest eseu este şi o carte politică; sper că cititorul va putea să-i dea cea mai bună întrebuinţare, acum, când se prefigurează atâtea evenimente majore, în Franţa cel puţin la fel de numeroase ca şi în alte locuri.

1. O istorie foarte îndelungată

Pentru a înţelege ce ne poate rezerva viitorul, trebuie să fac, măcar în linii mari, o istorie a trecutului. Se va vedea că acesta e traversat de invarianţi şi că există un fel de structură a Istoriei care ne permite să prevedem desfăşurarea deceniilor viitoare.

Încă din cele mai îndepărtate timpuri, orice grup uman s-a constituit în jurul unor bogăţii, al unei limbi, al unui teritoriu, al unei filosofii sau al unui şef. Întotdeauna au coexistat trei puteri: cea religioasă, care fixează timpul rugăciunilor, dă ritm vieţii agricole şi determină accesul la viaţa viitoare; cea militară, care organizează vânătoarea, apărarea şi cuceririle; cea economică, ce produce, finanţează şi comercializează roadele muncii. Fiecare dintre aceste puteri stăpâneşte timpul controlând instrumentele de măsură specifice: observatoare astronomice, clepsidre, orologii care bat ora exactă.

În toate cosmogoniile, trei zei îi domină pe toţi ceilalţi şi pun în scenă această treime a puterii: latinii îi numesc Jupiter, Marte şi Quirinus – zeul suprem, al războiului şi al banului. Sub puterea lor se află împărăţia oamenilor obişnuiţi. Mai jos, o putere de o altă natură le traversează pe toate celelalte şi poate că într-o zi le va lua locul: puterea feminină, care controlează reproducerea generaţiilor şi transmiterea cunoştinţelor.

Rând pe rând, fiecare dintre cele trei puteri dominante (religioasă, militară şi economică) a avut controlul bogăţiilor. Aşadar putem povesti istoria omenirii ca pe succesiunea a trei mari ordini politice: Ordinea rituală, în care autoritatea este esenţialmente religioasă; Ordinea imperială, în care puterea este înainte de toate militară; Ordinea economică, în care grupul dominant este cel care controlează economia. Idealul celei dintâi este teologic, al celei de-a doua e teritorial, iar al celei de-a treia este individualist.

În fiecare dintre aceste trei ordini, o societate rămâne stabilă atâta vreme cât grupul dominant controlează împărţirea bogăţiilor. În Ordinea rituală el decide care este partea sacrificiilor, în Ordinea imperială care e partea monumentelor, iar în Ordinea economică – ce parte e destinată investiţiilor productive. În toate cele trei ordini, apărarea propriei puteri e prioritară. Controlul bogăţiei de către grupul dominant este ameninţat de războaie, de cataclisme naturale, de pierderile către exterior, de concurenţi. Pentru a păstra puterea, grupul dominant caută să pună la punct în folosul său progresul tehnic, o exploatare mai intensivă a celor slabi sau o extindere a spaţiului dominat. Dacă eşuează, un alt grup dominant îi ia locul.

Apoi, când este pusă în discuţie însăşi legitimitatea autorităţii, se instalează o nouă ordine, cu alte puteri, alte cunoştinţe, alte moduri de cheltuire a surplusului, alte raporturi de forţe geopolitice. Rând pe rând, stăpânul devine sclav, soldatul ia locul preotului, iar negustorul îl înlocuieşte pe soldat.

Fireşte, aceste evoluţii nu cunosc segmentări definitive: în fiecare clipă coexistă trei ordini de putere, cu avansări premature, dar şi cu reveniri.

Iată acum istoria acestor ordini, aşa cum s-au născut şi au dispărut, din Antichitatea cea mai îndepărtată. Această relatare permite degajarea unor legi ale Istoriei plecând de la fapte uneori aparent infime, anodine. Este esenţial ca aceste legi să fie înţelese: ele vor mai fi valabile şi în viitor şi ne permit să-i prezicem cursul.

Nomadism, canibalism şi sexualitate

Pentru a stabili aceste legi, trebuie să plecăm de la cele mai vechi date pe care le avem despre om. Acest lucru ne permite să înţelegem că aceeaşi forţă a acţionat dintotdeauna: cea a emancipării omului de sub toate opresiunile.

Viaţa a apărut în oceane în urmă cu 3,8 miliarde de ani, iar pe uscat ea a apărut în urmă cu numai 350 milioane de ani. Conform celor mai recente descoperiri, acum şapte milioane de ani, două primate (Toumai în Ciad şi Orrorin în Kenya) coboară pentru prima dată din copaci – fără îndoială, în urma unei mari secete – şi se adaptează mersului biped. Două milioane de ani mai târziu, o altă specie de primate, australopitecul, coboară şi el din copaci şi străbate ţinuturile Africii Orientale şi Australe. După alte trei milioane de ani, în aceeaşi regiune, doi dintre descendenţii săi, Homo habilis şi Homo rudolfensis, selectaţi de exigenţele mersului biped, stau deja mai drept – aşadar pot purta un creier mai greu. Culegători, hoitari, paraziţi, ei învaţă să cioplească pietre pentru a se servi de ele ca de nişte unelte şi migrează dintr-o zonă în alta de-a lungul şi de-a latul continentului african.

Supravieţuiesc doar primatele cel mai bine adaptate peregrinării şi evoluează doar tehnicile de vânătoare şi de cules compatibile cu deplasările.

Acum un milion şi jumătate de ani, tot în estul Africii, alături de primatele din acele timpuri apare specia Homo ergaster, mai bine adaptată la peregrinări şi la deplasarea rapidă decât celelalte. Deşi e încă adus de spate, mişcarea l-a modelat binişor: şi-a pierdut blana şi e în stare să alerge. Se pare că prezintă chiar primele rudimente ale vorbirii.

În urmă cu un milion de ani, un descendent al lui Homo ergaster evoluează şi dă naştere unei noi specii de primate: Homo erectus. Acesta părăseşte, pentru prima oară, Estul african: parcurge, în câteva zeci de mii de ani, restul Africii, Europa, Asia Centrală, India, Indonezia şi China.

O sută de mii de ani mai târziu apar – tot în Africa, se pare – două noi primate, şi ele nomade: Homo sapiens, apoi Homo heidelbergensis, mai bine adaptaţi la mers decât predecesorii lor. Stau mai drept decât ceilalţi, creierul le este mai voluminos, iar organizarea socială şi limbajul sunt mai sofisticate. Singurele lor unelte sunt tot pietrele cioplite. Supuşi integral forţelor naturii – ploaia, vântul şi trăsnetul –, văd în ele manifestarea unor forţe superioare. Încă nu-şi îngroapă morţii; locuinţele lor, încă precare, devin mai solide, iar uneltele sunt mai ingenioase. Toate aceste primate, vecine, dar nu asemănătoare, coexistă fără să se amestece. Încep să-şi transmită din generaţie în generaţie anumite cunoştinţe, ceea ce-i deosebeşte de toate celelalte specii de animale. O lecţie pentru viitor: transmiterea este condiţia progresului.

Acum 700 000 de ani, în China şi în Africa, Homo sapiens stăpâneşte trăsnetul şi învaţă să facă focul; pune chiar unele vegetale la copt şi, prin urmare, îşi hrăneşte mai bine creierul. De asemenea, înţelege că se poate folosi de anumite forţe înconjurătoare, ceea ce constituie o schimbare considerabilă. Tot acum inventează primele sale încălţări, îşi coase primele haine şi străbate Europa, continent rece, acoperit de păduri.

Descendenţa lui Homo sapiens se împarte în mai multe ramuri. Una dintre ele evoluează înspre Homo neandertalis. Acum 300 000 de ani, acesta cutreieră Africa, Europa şi Asia. Pentru prima dată, construieşte pe unde trece colibe sofisticate şi îşi îngroapă morţii. În Europa, pe atunci izolată de gheţarii ce acoperă Alpii şi Balcanii, Homo neandertalis coexistă cu celelalte primate fără să se amestece cu ele, fără să le înlocuiască.

Desigur, în acea epocă (aşadar în urmă cu 300 000 de ani) începe şi canibalismul – nu ca un act de violenţă, ci ca o practică rituală de însuşire a forţei celor morţi. Îi găsim urmele până în zilele noastre, în raporturile pe care fiinţa umană le are cu orice consum. De asemenea, Homo sapiens descoperă că procreaţia este o consecinţă a actului sexual şi că cei doi parteneri joacă fiecare un rol în această chestiune; aşadar statutele sexelor se disting cu mai multă claritate. Masculii trăiesc între ei fără a schimba grupul, femelele, dimpotrivă – poate şi pentru a evita incestul, care ar duce la slăbirea grupului –, părăsesc tribul la vârsta pubertăţii sau, cel puţin, se îndepărtează de el pentru a dispune de un spaţiu al lor, uneori chiar în interiorul teritoriului comun al tribului. Sexualitatea şi reproducerea încep să fie resimţite ca fiind distincte, ceea ce va constitui o tendinţă cu numeroase consecinţe de-a lungul Istoriei.

În urmă cu vreo 160 000 de ani, tot în Africa, pe o altă ramură a lui Homo sapiens, apare prima specie modernă a omului, fruct fizic şi intelectual al exigenţelor vieţii nomade: Homo sapiens sapiens. Creierul său este mult mai sofisticat decât al celorlalte primate şi trăieşte în triburi mai mari, în cadrul cărora femeile sunt responsabile de educaţia copiilor. Pentru el, totul e înzestrat cu suflet: şi natura, şi obiectele. Îşi îngroapă morţii, iar canibalismul, fireşte, este în continuare prezent. Speranţa medie de viaţă încă nu depăşeşte 25 de ani. Grupurile de oameni migrează din Orientul Mijlociu în Europa; nu acumulează nimic, nu economisesc, nu păstrează nimic ca rezervă şi nu iau cu ei nici un lucru pe care să nu-l poată transporta, în afară de foc, unelte, arme, îmbrăcăminte, cunoştinţe, limbi, ritualuri şi amintiri. Apar primele schimburi de obiecte, de femei, de prizonieri: primele pieţe. Şi, fără îndoială, primele manifestări de sclavie.

În jurul anilor 85000 î.e.n., climatul planetei se răceşte; Homo sapiens sapiens îşi amenajează primele adăposturi mai durabile şi rămâne ceva mai multă vreme înăuntru. Călătoreşte mai puţin şi coexistă în continuare cu multe alte specii de primate. Acestea se războiesc între ele pentru adăposturi, pentru femei sau pentru zonele de vânătoare. Conflictele lor au la bază câteva principii a căror simplitate reiese din vestigiile descoperite de arheologi: a speria, a ataca prin surprindere, a tăia liniile de comunicaţie ale duşmanului şi a nu-i lăsa acestuia nici o clipă de răgaz; trădarea aliaţilor este ceva obişnuit, ca şi simularea propriei fugi sau atacul pe la spate. Desigur, canibalismul este în continuare prezent, vizând mereu însuşirea forţei strămoşilor şi ritualizarea raporturilor cu moartea. A mânca ceva viu pentru a trăi este o lecţie valabilă şi astăzi.

În jurul anilor 45000 î.e.n., primatele noastre locuiesc iarna în peşteri, iar vara în colibe. Produc unelte tot mai specializate. Între membrii grupului se instaurează diviziunea muncii; odată cu aceasta apare şi şomajul, pentru cei care nu mai contribuie direct la procurarea hranei.

După 5 000 de ani, clima planetei se încălzeşte şi mai mult; ca şi celelalte animale, primatele ies din adăposturi şi-şi reiau peregrinările. Homo sapiens sapiens străbate nu numai Europa şi Asia, dar şi Australia, un continent pe care l-au mai vizitat poate şi alte primate (a fost un extraordinar periplu maritim, mult dincolo de linia orizontului). Ajunge şi în cele două Americi, foarte probabil pe uscat, traversând strâmtoarea Bering. În Europa, o subspecie a lui Homo sapiens sapiens, numită astăzi „omul de Cro-Magnon”, se întâlneşte cu Homo neandertalis, venit aici cu 250 000 de ani mai devreme şi stăpân incontestabil al locurilor. Aceste primate diverse coexistă în Europa mai bine de 10 000 de ani, pribegind neîntrerupt pe teritoriile vaste, pe care nu le părăsesc decât în caz de extremă necesitate.

Acum 30 000 de ani, fără să se ştie prea bine de ce şi într-un timp destul de scurt, dispar toate speciile de primate, inclusiv Homo neandertalis, cu excepţia lui Homo sapiens sapiens.

Un singur primat populează acum planeta, singur în mijlocul a zeci de milioane de alte specii vii. Acum, doar el ştie să transmită cunoştinţe din generaţie în generaţie. Istoria omului poate să înceapă. Tot ce a învăţat până acum vreme de două milioane de ani îi va servi pentru a construi fiinţa care suntem noi. Şi ceea ce vom deveni.

Ritualizare şi sedentarizare

În acea epocă – aşadar acum 30 000 de ani –, unii oameni începeau, fără îndoială, să viseze la o lume ideală, fără nici un neajuns şi în care să-şi regăsească strămoşii. Cu alte cuvinte, apare ideea unei forţe supreme, vitale, ideea unui Dumnezeu, mai întâi unic. Canibalismul începe să lase loc ritualizării sale, în cursul unui sacrificiu religios: a mânca trupul unui om trimis la Dumnezeu pentru a se apropia de El. Proprietatea capătă contur; limbile se diversifică; diviziunea muncii devine mai complexă: unul face colibe, altul coase piese de îmbrăcăminte sau ciopleşte pietre, unii meşteresc unelte şi arme, iar alţii vânează, povestesc, îngrijesc bolnavii ori se roagă. Bărbaţii se impun în faţa femeilor, îşi plasează mamele şi surorile sub responsabilitatea fraţilor şi a verilor. Apar interdicţii care permit limitarea violenţei: membrii unui grup se ajută reciproc, muncesc împreună, îşi cresc împreună copiii şi mănâncă împreună; însă nu mai pot nici să vâneze, nici să culeagă şi nici să consume împreună anumite animale şi anumite plante ridicate la rang de totem şi, mai ales, nu mai au relaţii sexuale între ei: odată incestul interzis, femeile pot să rămână în grup. O lecţie pentru viitor: sacrul legitimează tabuurile.

Speranţa de viaţă încă nu depăşeşte 30 de ani. Omului începe să nu-i ajungă timpul pentru a transmite ceea ce ştie generaţiilor următoare. Dorinţa de a transmite este, de altfel, ceea ce-l deosebeşte tot mai mult de celelalte specii de animale.

Încet-încet, omul învaţă să disocieze ideea de Dumnezeu în mai multe categorii, în funcţie de manifestările acestuia în natură: focul, vântul, pământul, ploaia etc. Aşadar politeismul este o formă religioasă ce decurge dintr-un monoteism primitiv, şi tot sacrul contribuie la formarea politicului. Începe Ordinea rituală. Omul se gândeşte acum să-şi însoţească morţii în lumea de dincolo în morminte sofisticate, cu ceremonii, ofrande, sacrificii aduse defuncţilor, astfel încât să obţină din partea zeilor, la care se vor duce şi ei cândva, protecţie pentru cei rămaşi în viaţă.

În fiecare grup sau trib, un şef – preot şi vraci în acelaşi timp – stăpâneşte violenţa prin locul pe care-l atribuie fiecăruia în raport cu sacrul. Fiecare şef este stăpânul interdicţiilor, al calendarului, al vânătorii şi al forţei. Cosmogoniile desemnează ţapi ispăşitori ce servesc şi ca intermediari în relaţiile cu lumea de dincolo. Cântul şi flautul sunt primele mijloace de adresare către aceşti intermediari. Labirinturile sunt primele reprezentări metaforice ale acestor călătorii.

Obiectele făcute de oameni sunt considerate în continuare nişte fiinţe vii. Schimbul lor şi căutarea echivalenţelor dintre ele înseamnă tot un fel de schimb, aşa cum sunt schimburile de sclavi, de ostatici sau de femei; pentru obiecte se organizează o formă incipientă de troc, aşa cum există deja, de multă vreme, unul pentru fiinţele umane. Aproape peste tot, dacă este scăpat de sub control, acest schimb de obiecte devine, ca şi schimbul de ostatici, o sursă de violenţă. Deseori, el este ritualizat prin obligaţia de a tăcea impusă participanţilor la schimb. O lecţie pentru viitor: cuvântul poate deveni o armă mortală; târgul este periculos, dacă nu este echilibrat.

În urmă cu 20 000 de ani, cele mai evoluate dintre aceste ultime primate, nomade şi ele, se instalează în Orientul Mijlociu, o zonă cu un climat deosebit de propice acum. Aici, ele găsesc din abundenţă, în stare naturală, produse care pot fi stocate (inul, grâul, orzul, mazărea şi lintea) şi animale care pot fi capturate (câinele, oaia, porcul, bovinele şi calul). Câteva grupuri se stabilesc pentru perioade destul de îndelungate în locuri unde îşi construiesc primele case de piatră. Sacrul îi însoţeşte şi aici: anumiţi zei devin stăpânii unor întinderi de pământ.

Acum 15 000 de ani, aceşti mesopotamieni, încă nomazi, sapă puţuri şi controlează turme de animale sălbatice, fără să le domesticească deocamdată; acordă tot mai multă importanţă progeniturilor lor şi protejează natura, considerată expresie a divinităţii.

Acum 10 000 de ani, pentru a vâna animale mai iuţi decât el, omul inventează două instrumente revoluţionare ce-i permit pentru prima oară să-şi amplifice propria forţă: propulsorul, prima pârghie, şi arcul, primul motor.

Tot în acele timpuri, mesopotamienii fac din ce în ce mai bine diferenţa dintre act şi consecinţele sale; ei învaţă să ude ogoarele, controlează reproducerea animalelor în captivitate, reutilizează seminţele plantelor, stochează rezervele în silozuri. Toate acestea necesitau o existenţă de durată în locuri fixe. De vreme ce oamenii încep să trăiască ceva mai mult, au mai mult timp pentru transmiterea cunoştinţelor. Cosmogoniile devin mai complexe; în cadrul acestora, pământul şi agricultura încep să ocupe un loc major. Zeii protectori ai călătoriilor sunt lăsaţi în planul secund. Astfel, la 150 000 de ani de la apariţia sa, Homo sapiens sapiens inventează sedentaritatea. Sacrul basculează în glorificarea posesiunii solului: zeii sunt stăpâni ai pământului tot aşa ca şi ai cerului.

O mie ani mai târziu – aşadar acum 9 000 de ani –, mesopotamianul se gândeşte să obţină, prin încrucişări succesive, noi specii de animale, mai bine adaptate nevoilor sale. Devine şi păstor. În aceeaşi perioadă, în China se dezvoltă o altă economie agricolă, bazată de data aceasta pe cultivarea meiului şi creşterea porcilor, câinilor şi găinilor.

Aşadar sedentaritatea este ideea unui vânător; agricultura e invenţia unui nomad, iar păstoritul e practica imaginată de un ţăran.

În Mesopotamia şi în Asia, unde populaţia se sedentarizează, progresele sunt fulgerătoare. În Asia Centrală, unele triburi (numite astăzi mongoli, indo-europeni şi turci) învaţă să crească reni, cai şi cămile. Tot ele descoperă roata, revoluţionând condiţiile de transport, dar şi războaiele, şi încep cucerirea câmpiilor mai fertile din Mesopotamia, India şi China.

În faţa năvălirilor, primele sate se baricadează; sunt construite case şi întărituri de piatră; şefii colectează primele impozite pentru construirea armatelor. Apar primele state – sedentare, prin natura lor – care încearcă să facă faţă agresiunilor – nomade, prin natura lor. Sedentarii nu mai au nevoie de călători decât pentru a-şi comercializa produsele şi pentru a-i apăra, în avangardă, de nomazi. În mai multe locuri simultan, sedentarii descoperă cuprul şi fac din el săgeţi, apoi, amestecându-l cu cositor, obţin bronzul.

O lecţie pentru viitor: din confruntarea nomazilor cu sedentarii, omenirea dobândeşte forţă şi libertate.

Aproximativ prin anul 5000 î.e.n., în China se organizează spaţii din ce în ce mai vaste, sub conducerea unui şef unic. Fără îndoială că aici se inventează, în acea vreme, ceea ce mai târziu va deveni ceramica şi cârma vaselor plutitoare; şi, mai ales, se pun bazele scrierii. În nord, cultura Yang Shao dezvoltă o agricultură bazată pe cultivarea meiului; în sud, în provinciile maritime Jiang Su şi Zhejiang, începe cultivarea orezului, adus din insulele Oceanului Pacific.

Odată cu scrierea, acumularea şi transmiterea cunoştinţelor devine mai uşoară. Astfel, din neantul preistoriei apar primele povestiri despre aventurile popoarelor şi primele nume de principi. Apar, de asemenea, primele contabilităţi, primele echivalenţe şi, în curând, primele imperii.