© 2016 by Editura POLIROM

www. cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 133, sect. I

ISBN ePub: 978-973-46-6102-2

ISBN PDF: 978-973-46-6103-9

ISBN print: 978-973-23-3147-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Radu Răileanu

Foto autor: din arhiva personală

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Gabriel Pătraşcu s-a născut pe 26 martie 1973, la Constanţa. Este absolvent al Facultăţii de Drept a Universităţii din Bucureşti în 1997. Este notar public. A debutat în 1996 cu o povestire SF în revista Anticipaţia.

Profesoara de franceză

În gara din Salzburg un bătrân mânca salam cu pâine. Cu un briceag vechi tăia bucăţi de salam, rupea din pâine şi mesteca încet. Din când în când trăgea câte o gură de bere la cutie. Era bine îmbrăcat şi treaba asta nu se întâmpla în 1914, ci în 2014. Probabil că ratase toate restaurantele alea cool din oraşul vechi. Alea care trăiesc pe spinarea lui Mozart fără să-i facă vreo pomană. Purta nişte haine care păreau să fie de pădurar şi cumva lăsa impresia că era veteran de război. Deşi nu era chiar atât de bătrân. Probabil că se întorcea acasă. Eu mă întorceam la München. Aş zice că era sâmbătă. Cred asta cu oarece tărie întrucât, în trenul de dimineaţă, venisem cu o grupare voioasă de münchenezi, hotărâţi să-şi petreacă weekendul la Salzburg. Pe drum au sporovăit ca nişte italieni şi au băut şampanie ca nişte francezi. Era 9 dimineaţa când au desfăcut prima sticlă de şampanie. Controloarea i-a prins la a doua. Era o fată blondă de vreo 19 ani, veselă. Au glumit un pic, după care ăia au scos cinci sute de cutii cu biscuiţi şi încă o sticlă de şampanie. După care am adormit. Nicăieri nu dorm mai bine decât în tren. Zguduit la macazuri, împachetat de curent, bruscat de poşete smucite, dorm dus. Cu o zi înainte ploua. Exact când trebuia să mă duc la Berchtesgaden. Şuvoaie. Am ieşit din hotel şi m-am aruncat în tramvai. Am coborât la Karstadt. Alt tramvai m-a stropit până la genunchi. Adevărul este că la genunchi nu eram ud. Cred că atunci am răcit. După aceea am căutat autobuzul cam 15 minute. Toate plecau pe la castele. Dar eu nu voiam la castele. Eu voiam să văd Alpii. Mă gândeam că ar fi bine să nu dau colţul fără să văd Alpii. Nu că ar avea vreo importanţă. Nu că asta ar schimba ceva în viaţa mea. Ştiam şi înainte, iar acum că i-am văzut, pot să spun cu mâna pe inimă, Alpii nu au schimbat nimic în viaţa mea. Dar era ceaţă. De la indicatorul cu Salzburg 20 KM nu a mai plouat, în schimb, s-a lăsat ceaţa. Am oprit undeva într-o localitate ceva gen Oberzaltnuştiucum. O denumire teutonică înălţătoare. Aveam de ales între centrul de documentare nazistă şi cabana locală. Nu cred că s-a dus cineva la centrul ăla. Cabana îi face o concurenţă fantastică. Am lovit o supă gulaş şi un cârnat bavarez cu varză şi cartofi. Foarte bun. Nu mai vreau niciodată. După care am urcat cu alt autobuz către Kehlsteinhaus. Cabana lui Hitler. Pe un vârf de munte, deasupra unei văi, într-un peisaj magnific. Desigur, dacă ai noroc să nu fie ceaţă. Asta nu scrie în ghidurile turistice. Din 365 de zile, 350 sunt cu ceaţă. Pozele alea frumoase din albume cred că sunt făcute din sateliţii americani. Motivul pentru care Hitler se ducea rar acolo nu e că ura serpentinele, ci că mereu era ceaţă. Aviaţia americană a încercat să o bombardeze, dar nu a reuşit. Normal. Era ceaţă. Şi ei au avut ghinion. A doua zi a ieşit soarele. La Salzburg am umblat în tricou. Oamenii ieşiseră la băi de soare pe malurile râului Salzach. Spre Kehlsteinhaus am mers în grup organizat, ca în şcoala primară. Am avut şi ghid. O mătuşă slabă, înfiptă, riguroasă, bună vorbitoare de engleză şi cu oarece umor ne-a supervizat tot drumul. Ce e drept, eu aveam ceva amintiri asupra grupurilor de genul ăsta. Cred că eram în clasa a şaptea când am fost în tabără la Cereşnaia. Asta vine prin Caraş-Severin, pe lângă Anina, într-un fund de lume. Nu figurează nici pe Google Maps. Nu a urcat nimeni nici o fotografie. E adevărat că dacă te uiţi bine prin zonă, vezi ceva ce pare să fie conturul unei clădiri. Ai zice că e o fermă uitată. De fapt e unitatea militară de care era lipită tabăra. Soldaţii se mai ridicau pe ziduri să le explice fetelor de 13 ani cum devine treaba cu sexul. Pe vremea aia nu păreau interesate. Sau mai degrabă nu eram eu preocupat de ce le interesa pe ele. Unii chiar susţineau că aveau şi prezervative. Probabil că le luau din Oraviţa de la târg. Când am ajuns acolo, mi-am luat gumă de mestecat în formă de ţigări. Winston. A fost o investiţie extraordinară. Mai târziu le-am schimbat pe mai multe numere din Rahan. În prima seară, bucătăresele din tabără ne-au dat o supă de conopidă. Fără carne, fără nimic, albă, apoasă, cu un gust straniu. Nu a mâncat nimeni. Parcă doar profesoara de franceză. Dar aia era o domnişoară bătrână ciudată. După aia ne-au dat numai carne. Pui, porc, viţel, pui, porc, viţel… Am fost constipat vreo cinci zile. Spre Oraviţa am călătorit cu trenul. Dar mai întâi am mers pe jos din tabără până în Anina Nouă. 8 km. Din Anina Nouă în Anina. Vreo 3 km să zic. De acolo cu trenul. Am nimerit unul care nu mergea decât cu toate uşile deschise. La întoarcere am fost plantaţi în centrul Aninei şi ni s-a dat liber o oră. După bunul meu obicei, m-am despărţit de ceilalţi, mi-am cumpărat un covrig şi am pierdut noţiunea timpului. Desigur, nu aveam ceas. Am întrebat o femeie cât e ceasul şi mi s-a părut că a trecut mai mult de o oră. Dar la punctul de întâlnire nu era nimeni. Plecaseră fără mine. Nu o să înţeleg niciodată cum le-a ieşit numărătoarea. În depărtare am văzut un autobuz. Pe el scria mare Anina – Anina Nouă. M-am urcat. Fără bilet. Mă aşteptam să dau peste tovarăşii mei pe drum. Dar nu s-a întâmplat asta. Din Anina Nouă nu mai ştiam pe unde să o iau. Am întrebat o vânzătoare de la un magazin de pâine care e drumul spre Cereşnaia. Nu auzise de aşa ceva. I-am explicat răbdător că e la vreo 8 km, lângă o unitate militară. De soldaţi ştia. Ba mai mult, ştia şi pe cineva care mergea acolo. Cu maşina. Erau doi bărbaţi cu un camion. N-am idee ce cărau la unitatea militară, dar ştiu că nu se grăbeau deloc. După vreo trei kilometri, s-au oprit într-o poiană la un picnic prelungit. Au apărut nişte desăgi, iar din ele s-au ivit roşii, brânză, ceapă, slănină, cârnaţi, ouă fierte, copane de pui, pâine, bere şi ţuică. S-au mirat peste măsură că nu beau şi nici nu fumez. De asemenea erau interesaţi de câte fete erau în tabără şi dacă noi le făceam ceva. I-am dezamăgit profund. Nu bag mâna în foc pentru soldaţi, dar noi nu le făceam nimic. Eram mai preocupaţi de urmele de urs decât de fete. Deşi eu eram îndrăgostit de una. După ce am citit Doctorul Misterios de Alexandre Dumas, am decis că era cazul să mă îndrăgostesc. Trebuia să trăiesc şi eu chestiile alea din carte, nu se mai putea altfel. Am pus ochii pe o brunetă cu păr lung şi cu un trup foarte bine dezvoltat pentru 13 ani. De fapt era cel mai bine dezvoltat. Dar nu asta m-a atras la ea, ci ochii. Şi părul. Dar în primul rând ochii. Singurul lucru care s-a întâmplat între noi a fost că mi-a turnat apă să mă spăl pe cap. După o săptămână de tabără, profesoara de franceză a hotărât că băieţii trebuie musai să se spele pe cap. Aşa că ne-a scos în curte, în faţa cantinei, pe două şiruri indiene, şi două voluntare ne-au turnat apă fierbinte pe cap din nişte ibrice gigantice, din care se turna dimineaţa laptele fiert. Singura consolare a fost că mi-am înecat tristeţea post-spălare la uşa din dos a cantinei, unde se vindeau pe blat cocoşei din zahăr caramelizat. Şi în timp ce îmi turna apă, ea mi-a spus exact ca maică-mea, spală-te şi în urechi! Uite aşa moare iubirea. Doctorul Misterios nu a înfruntat treburi din astea. De la Kehlsteinhaus am urcat câteva zeci de metri până la o cruce. Probabil că în zilele senine peisajul este magnific. Nu dau doi bani pe prostia aia de şemineu pe care Mussolini i l-a făcut cadou lui Hitler. Nici nu l-am pozat. Mă întreb ce am mâncat în Salzburg. Parcă o pizza. Şi ce importanţă are? Păi e un fel de marcare a teritoriului. Pe vremea când mai ajungeam prin Bucureşti, după ce mă dădeam jos din tren, nu mă uşuram decât la Facultatea de Drept. Nu conta că nu aveam treabă acolo. Mai întâi luam metroul, mă duceam la facultate, străbăteam toate culoarele, treceam în viteză pe lângă mica librărie juridică, pe lângă avizierele ticsite de anunţuri, printre grupurile de studenţi, şi mă înfigeam în buda nu prea curată. Abia după aia mă ocupam de restul problemelor. Aşa că am mâncat o pizza. Şi m-am dus la budă. A ăstora era curată, nimic de zis, dar nu era în restaurant. Ieşeai pe un culoar, făceai la dreapta, la stânga, urmărind o săgeată dubioasă, urcai nişte trepte, iar la stânga, la dreapta sau ceva de genul… şi ajungeai. La întoarcere am nimerit în bucătăria unui restaurant chinezesc. Li Ming. Gao Bao. Tin Ming. Sau cam aşa. Tao Tao. Spre surprinderea chelnerului care credea că am plecat fără să plătesc, m-am întors pe intrarea din stradă. Chinezii au fost foarte serviabili. Mi-au explicat şi în chineză şi în teutonă ce drum să urmez. Sau cel puţin asta bănuiesc că făceau în timp ce dădeau din mâini. Ambele limbi îmi sunt complet necunoscute. Le-am zâmbit larg şi i-am muit pe româneşte. Politeţea e totul în relaţiile sociale. Aşa cum îmi povestea patronul de la „Bella Napoli” (fost violonist) într-o seară, după o doradă la grătar şi douăzeci de sticle de Orvieto, despre un coleg violonist ţigan. Ajung ei în turneu la München, dau concertul, aplauze, chestii, se duc să mănânce la un restaurant pe care îl ştia ţiganul, că era mai umblat. Acolo închis. Un gagiu mătura. Ţiganul bate în geamul uşii. Ăla se uită la ei, se apropie, deschide şi le zice Geschlosen. La care ţiganul, ma perche e Geschlosen, futu-te-n guriţă? Îmi place la „Bella Napoli” nu doar faptul că mănânc şi beau gratis, ci şi faptul că e pe malul mării. E chiar pe plajă. Ziua te uiţi în linişte la ţâţele femeilor în timp ce tragi o bere. Chestia asta i-a distrus două căsnicii prietenului meu. Pe prima în 15 ani, pe-a doua în 15 luni. Probabil că nu i s-a tras doar de la ţâţe, ci şi de la faptul că avea o cameră cu un pat în spatele barului. Chiar şi el era uimit de ce i se întâmpla. Când a împlinit 50 de ani, era cu prima nevastă. M-a chemat la Parc. Eu habar n-aveam. Mi-a zis, vino încoace să bem ceva. Când am intrat, tot căcatul ăla de restaurant de 300 de locuri era plin de invitaţi la patru ace. Io eram în blugi. Omul nu m-a minţit. M-a aşezat lângă el şi ne-am pus pe băut. Sticlele veneau şi se topeau. Mâncărurile nu mai zic. Tot felul de chestii. Calamari, paste, fripturi, nebunii, vrăjeli, socoteli. L-am chemat pe ăla cu ţambalul mai aproape. Pe jumătate de masă era crăpelniţă şi băutură, iar pe cealaltă jumătate era ţambalul. Noi ziceam dă mamă cu biciu-n mine şi ţiganul băga, tot taraful după el, la chilia-n port, pac, moşule te-aş întreba, bang, când eram în vremea mea, lae chioru, pe toate le ştia al dracu’, era la examen ţiganul, îşi dădea bacalaureatul. Pe la două noaptea m-am predat. După câteva zile, omul mi-a zis, băi, să vezi ce-am păţit, ştii că te-am condus până în parcare, dar după aia nu am mai nimerit drumul la Parc, nu ştiu cum dracu’ am ajuns la mine pe terasă cu una. Asta, în timp ce nevastă-sa îl aştepta la masă. Într-o zi, profesoara de franceză ne-a dus pe un traseu către un lac. Am mers din nou pe jos până în Anina şi de acolo am luat-o peste nişte munţi, prin nişte văgăuni, prin păduri, prin jungla amazoniană. Pe la prânz am ieşit într-un luminiş, pe malul lacului. Erau vreo două hoteluri mici, pline de străini. Nişte unii blonzi, relaxaţi, care se hlizeau, beau bere şi făceau baie în lac. Noi eram pe malul celălalt. Mâncam sendvişuri. Morţi de oboseală, foame şi sete. Pe deasupra eram conştienţi că trebuia să ne şi întoarcem. Încă mă mir că nu a murit nimeni. Nu ştiu de unde a făcut rost profesoara de un ţăran cu o căruţă. Ne-a înghesuit pe toţi în ea. Eu unul nu am vrut. I-am spus clar, eu merg pe jos. Nu m-a ascultat. De obicei femeile nu mă ascultă. Fetele au avut prioritate şi au prins loc. Noi am prins loc în picioare, în mijlocul carului. După care ţăranul a vrut să ne arate ce cal adevărat are. Şi i-a ars nişte bice. Nu se ţinea nimeni. Toţi ăia din faţă se lăsau pe mine. O vreme am rezistat, dar până la urmă am cedat psihic. M-am lăsat şi eu pe spate. Să mă mai ţină şi alţii pe mine. Tragedie. Toată lumea era pe jos. Ţipete. Răcnete. Eu am căzut pe moale. Şi alţii au căzut pe moale, adică pe piciorul profesoarei de franceză, care a mai fost târâit vreo câţiva metri pe pietrişul ascuţit, din care îşi făceau agatârşii vârfuri de suliţe, până când a reuşit ţăranul să oprească. Piciorul era tot o rană. Arăta foarte frumos şi în scurt timp a ajuns în ghips pentru tot restul taberei şi al vacanţei şcolare. Aşa că am luat-o pe jos. Prin jungla amazoniană. La un moment dat, cred că am greşit şi drumul, pentru că am ajuns la o cabană pe care nu o mai văzusem. Cred că eram în continuare în România, deşi toate produsele din vitrină erau ungureşti. Am luat ceea ce am crezut că era o conservă de carne. S-a dovedit o combinaţie nefericită de pateu şi ciorbă, total necomestibilă. Pe seară am ajuns în tabără. Noi şi refugiaţii somalezi. Niciodată nu a văzut cantina aia un asemenea atac la baionetă. Dacă aveau supă de conopidă, în seara aia o dădeau pe toată. Macaroane cu brânză. Datorită împrejurării fericite că multe fete s-au dus direct în camere să leşine până dimineaţă, am mâncat câte trei-patru porţii. Despre profesoara de franceză credeam sincer că o vor aduce salvamontiştii moartă. Gara din Salzburg are două ieşiri. Una la dreapta, care te scoate peste liniile de cale ferată într-o zonă lugubră a oraşului, de am crezut că am ajuns la Medgidia, şi alta la stânga, în staţia de autobuze. M-a fraierit unul galben, vesel, cu Sunetul Muzicii, bla, bla, Hop On Hop Off. 16 euro. Dacă ştiam că oraşul vechi e la 10 minute de mers pe jos, de ăia 16 euro îmi luam nişte prăjituri sau nişte magneţi. Am la birou o colegă care colecţionează magneţi. Cum aude că plec pe undeva, îmi zice să nu mă uiţi cu magneţii, aa te duci la Istanbul, de acolo nu am magneţi şi tot aşa, München, am din Berlin, dar din München nu. Salzburg nici atât. Partea bună cu gălbejitul a fost că ne-a scos din oraş, pe la nişte castele, pe dealuri. Verdeaţă, soare, voie bună şi curent, că autobuzul nu avea acoperiş. Cred că acolo am răcit. De la Kehlsteinhaus, am coborât în Berchtesgaden, unde ghida ne-a dat liber o oră. De data asta aveam ceas la telefonul mobil. Eram păţit. Am pus şi alarma cu cinci minute înainte. Deşi nu cred că nemţoaica pleca fără mine. Am cumpărat un cristal de ceva mov. Cică pe acolo e o mină de sare. Obersalzberg, Salzburg, salz ăla se pare că e sare. Probabil că am cumpărat sare, că doar nu era kryptonită. Deşi după preţ ar fi putut să fie, ba chiar ar fi trebuit. Profesoara de franceză a supravieţuit. S-a întors de la spitalul din Oraviţa cu piciorul în ghips şi cu dorinţa de a merge la o peşteră de pe Muntele Semenic. Era genul care nu renunţă niciodată. În ciuda faptului că noi nu ştiam o boabă de franceză, ea ne livra numere din Le Soir şi ne punea să traducem. Ăia care făceau meditaţii cu ea spuneau că avea un video, dar ciudata nu avea nici un film cu Bruce Lee sau Rambo. Toate casetele erau cu nişte porcării de concerte. Bach, Beethoven, Mozart. Chiar şi acum am în faţă un număr îngălbenit, şifonat, vechi de trei ani din Le Soir, cu programul televiziunii franceze pentru vineri. La peşteră nu m-am dus. Am rămas în pădure să caut urme de urs. Ne-am întors la München pe alt drum, să vedem vilele din Alpi. Vreo sută de kilometri de vile. Ne-au debarcat în faţă la Karstadt. Am crezut că dacă o să cobor prin spate scap de bacşişul şoferului, dar nemţii sunt daţi dracu’. Şi acolo stătea unul cu o căciulă soioasă în braţe. Nu voiau numai bacşiş, ba chiar şi sticlele goale de apă şi suc, pe care de obicei le lăsam să se rostogolească pe sub scaune. Le vindeau pe 50 de eurocenţi. Sau 35. Sau 25. Orice s-ar spune, nemţii sunt organizaţi şi strângători. De acolo am zburat la un restaurant uygurez să mănânc frigărui de miel şi o tocană de pui cu nudâlşi. Cu o tonă de ardei iuţi atât roşii, cât şi verzi. Toată noaptea am inspectat buda. La München asta era o chestie frumoasă, curată, exemplară. La Cereşnaia, buda însemna un coteţ din lemn, în care nu am îndrăznit niciodată să intru. Pădurea era mult mai primitoare. În noaptea aia, tot aşa, îmi căutam un copac potrivit când am văzut o siluetă trecând către unitatea militară. Eram departe şi sub nici o formă nu aş fi recunoscut-o dacă nu era ghipsul. Pentru o secundă am vrut să mă duc după ea, să văd ce face cu soldaţii, dar discreţia mea proverbială a învins. Mi-am ridicat pantalonii şi m-am întors în pat. Cu o smucitură trenul a plecat. Am lăsat în urmă bătrânul şi salamul şi berea. M-am întors la München.

O zi la Balcic

Într-o seară m-a sunat Grigore.

— Vrei în Bulgaria sâmbătă?

— Unde anume în Bulgaristan?

— La Balcic.

— Vreau.

Lumină. Nu e vorba aici de inima reginei sau de alte organe. Habar nu aveam care e treaba cu lumina. Îmi închipuiam că lumina e aia care iese din bec seara. Ori din televizor. Până când am intrat în Muzeul de artă din Constanţa. Era o sală cu peisaje din Balcic. Nici nu auzisem de Balcic. Nu ştiam nici că este în Bulgaria, nici că a fost cândva în România, nici poveştile cu regina, pictorii şi poeţii. Ei bine, din tablourile alea nefericite ţâşnea o lumină dată dracu’, care m-a apucat de creieri şi a măturat podelele cu ei. Cred că încă o mai face. Aşa că voiam la Balcic. Voiam să văd lumina pe viu. Pentru mine lumina aia era inima reginei. Voiam să o văd în raclă pe o bucată de catifea. Tabloul meu favorit rămâne „Minaret la Balcic” de Samuel Mutzner. E împărţit în trei. Pământul cu treburile pământeşti, nişte căsuţe, copăcei, frunzuliţe, ziduri, ziduri, că astea le plac oamenilor, apoi marea cu o bărcuţă curajoasă şi cerul gol. Nu e nici nu om pe acolo. Nici îngeri. Nici Dumnezeu. Pe toate trei le străbate moscheea, asemenea unui Arbore al Vieţii, ăla cu rădăcinile în pământ, bla, bla. Şi surpriză, cerul e ca vechiul meu televizor pe lămpi. Din el iese lumină, frăţioare, dar ce lumină, sparge tot, marea, casele, copacii, fructele, pietrele, zidurile, praf le face pe toate. Şi pe mine. Nea Mutzner s-a plimbat mult. Din 1900. Bucureşti – München – Paris – Giverny (unde a pictat cu Claude Monet) – Alger – Tunisia – Japonia – Oceania – America de Sud – Venezuela. După întoarcerea în România s-a căsătorit în 1923. Şi s-a cam terminat cu vânzoleala. După aia, l-au luat în colimator legionarii, pe motiv că era evreu, iar când a scăpat de dracu’, a dat peste taică-su, adică peste comunişti, care l-au încolţit pentru că era burghez. Cum o dai în viaţa asta nu e bine. Tiii… ce frumos era la Caracas… palmieri, cocteiluri, recepţii, expoziţii, muieret… Printre toate astea nea Mutzner şi-a făcut vreme şi de Balcic. Tot privind cu Windows Photo Viewer tabloul, parcă aş zice că e din 1935. Dar tot nu pot să-mi dau seama ce fel de copaci sunt ăia. Îmi place să cred că sunt portocali. Hop, hop, frână, nu-mi pasă dacă niciodată, niciodată nu au crescut portocali la Balcic, treaba e că eu vreau portocali.

— O ştii pe Cami, a zis Grigore în continuare, verişoara nevesti-mii, ea organizează excursia. Are un microbuz, bine, ea face de obicei pelerinaje, dar sâmbăta face Bulgaria.

— Aha… am mormăit eu plictisit.

— Şi acum au lăsat-o baltă nişte clienţi. S-au înscris şi nu mai vor. Că dacă nu se înscriau, nici nu mai făcea, dar acum ce să facă, să-i anuleze şi pe ăilalţi?

— Aha…

— Şi Dan, îl ştii pe Dan, e bărba-su, adică nu ăla oficial, ăla e în voiaj, Dan bucătaru’ e…

— Da, mă, îl ştiu şi pe Dan…

— Da? Aşa, şi Dan a zis că să mergem noi.

— Care noi ?

— Noi. Eu, tu, Dan şi Naşul.

— Aha…

Am plecat la şase dimineaţa de la gară. Dar mai întâi ne-am învârtit prin oraş cu un taxi să cumpărăm leva. Casele de schimb valutar ori erau închise, ori nu aveau leva. Am găsit în Tomis III. Am întrebat-o pe aia de mai multe ori. Aveţi leva, aveţi leva, aveţi leva. Fiecare din noi a întrebat-o. Da, bre, da, da, avem leva. AVEM. Noi credeam că e drogată, ea credea că suntem beţi. Dar nu eram. Cum am ajuns la gară, moş Grigore a scos din geantă o sticlă de Carlsberg. Rece. Până să ne urcăm în microbuz, a fript-o. S-a lipit de noi un boşorog nomenclaturist.

— Mergeţi în Bulgaria?

Nu i-a răspuns nimeni. Grigore a sorbit din Carlsberg, Naşul a scos Kindle-ul de pe undeva, Dan şi-a amintit că trebuia de mult să trimită un sms, iar eu am devenit brusc interesat de autobuzul 43M. Dar nomenclaturistul nu s-a lăsat descurajat.

— Eu mă duc mereu. De obicei mă duc cu maşina mea, dar acum e în service, eu îmi iau şi pâine din Bulgaria, e mai bună. Îmi iau de toate. Acum vreau să-mi iau nişte roşii. Şi ceapă. Dom’ne, ştiţi ce roşii au bulgarii? Da’ să nu vă luaţi de oriunde. Vă spun eu. E un loc, îl ştiu eu, vă spun când ajungem, o să le zic să oprească.

Ne-a salvat Cami. Ne-a băgat în microbuz. Am plecat. Am oprit în Eforie să mai săltăm două cliente.

— De unde luăm leva? au întrebat alea. S-au trezit şi alţii. Da, chiar, de unde luăm?

— Păi eu zic să ne întoarcem în Tomis III, a zis Dan.

— De la graniţă, a intervenit Cami. Luăm de la graniţă.

S-au auzit nişte gemete.

— Aoleo, o să ne rupă ăia la curs.

Cami e o muiere zdravănă, uşor trecută, blondă chipurile, cu mare experienţă la bărbaţi. Ştie cum să se lase privită, ce părţi din corp să expună razelor laser ca să iasă cât mai bine. Se îmbracă provocator. Când a intrat în afacerea cu pelerinajele, nu a crezut că e atâta mâncătorie. Erau deja vreo trei semi-babe, care se îmbrăcau ca nişte văduve şi vorbeau numai de Arsenie Boca, de virtuţile postului şi de minunile sfintei Parascheva. Putorile alea i-au scos vorbe că e curvă, că trage la măsea şi că nu ţine post. Toate astea ca să-i fure clienţii. Că de-aia s-au retras ăia care s-au retras. Dar Cami nu se lasă.

— Luna viitoare facem Grecia, cu Meteorele, cine vrea, mergem cu autocar mare, nu cu microbuz, stăm la hotel de trei stele, am mai fost, e foarte frumos, mergem pe la multe mănăstiri, mergem la Sfântu’ Dumitru…

După aia, Cami şi-a luat rolul de ghidă în serios.

— O să vă spun câte ceva despre Bulgaria. Deci Bulgaria este vecinul nostru cu cea mai lungă frontieră. Dacă ne uităm la Dunăre, o să vedem că aproape pe tot cursul ei, de când intră în România, curge între noi şi Bulgaria. Ei săracii au fost mult timp sub turci. Nişte sute de ani. Nu au avut un Mihai Viteazu, un Ştefan cel Mare.

Naşul citea ceva pe Kindle. Grigore se uita pe fereastră. Dan părea absorbit de ghidă. Eu îl ascultam pe nomenclaturist, cum îi povestea femeii de lângă el despre roşiile bulgarilor.

Grigore e prietenul meu din şcoala primară. Fost strungar, fost barman la Irish Pub şi la Crazy. Actualmente un tânăr pensionar pe caz de boală. A moştenit o stenoză mitrală. S-a operat, şi acum are în inimă o valvă din metal. Se duce an de an la comisie, la evaluare. Doctorul lui îl întreabă, ăia au senzaţia că o să-ţi crească valva la loc, sau ce?

Dan e bucătar pe croaziere. Nu discută sub 5.000 de euro pe lună. Când vine din voiaj, e plin de bani. Când pleacă, e plin de datorii.

Naşul e inspector de nave. Se plimbă prin toată Europa, din port în port. A fost la Amsterdam mai des decât am fost eu la Bucureşti. Nu a văzut nimic din el. Stă în hotel şi comandă pizza. Îi zic, ieşi bre, du-te la un muzeu, du-te pe străzi, naaa, n-am chef, sunt demoralizat. A moştenit o boală de rinichi. Toţi bărbaţii din familia lui au murit de boala asta. Nici unul nu a scăpat şi nici unul nu a depăşit 55 de ani. A fost la doctor. Ăla nu a părut impresionat. I-a dat nişte buline. Cică nivelul de creatinină din sângele lui este prea mare.

La graniţă toată lumea a dat năvală în micul magazin bulgăresc. Unii şi-au luat leva, alţii cafea. Surprinzător, cursul era mai bun decât în Tomis III. Cafeaua cică era şi ea mai bună decât la noi. Tot de la automat era, dar automatele bulgăreşti sunt mai bune decât ale noastre. Nu pot să mă pronunţ pentru că nu beau cafea. Eu beau ceai de lumânărică, dar bulgarii nu aveau. Adevărul e că şi la noi e greu de găsit. De obicei bat jumătate de oraş după el. Toate magazinele naturiste le iau la rând. Era unul în Piaţa Cireşica, unde găseam mai mereu. Dar a dat faliment. S-a deschis în loc un magazin de mezeluri. Am intrat acolo după ceai de lumânărică şi era să ies cu un salam de vară. La câţiva kilometri de graniţă, a început să răcnească nomenclaturistul. Voia roşii. Am oprit într-un sat oropsit, care arăta fix la fel ca ale noastre. Doi ţărani vindeau roşii, ceapă, ardei, varză şi dovleci.

După aia, am ajuns la Varna.

— Aici avem o oră pauză, să vedem catedrala, a zis Cami.

— Noi vrem la bere, a zis Dan.

— Vă duc eu, a zis Cami, ştiu eu o terasă.

Pentru două secunde am intrat şi în catedrală, după care am cotit-o spre terasă. Nu era nici dracu’ pe acolo. Şi a venit berea. Kameniţa. 1 litru. De fiecare. Cu excepţia mea. Eu am vrut un fresh. Toţi m-au privit strâmb. E prea devreme, bre, m-am justificat ruşinat. Naşul a cerut şi trei ciuperci la grătar, să meargă berea. A prins fiecare jumătate de ciupercă. Berea a mers oricum. Se pare că mai mergea o rundă, însă trebuia să plecăm. Toată lumea era deja în microbuz. Doar nomenclaturistul era încă pe trotuar, târguindu-se cu un vânzător de icoane. L-am aşteptat vreo cinci minute.

— Al dracu’, a zis el după ce a plecat microbuzul, nu voia să lase sub cinci sute de leva, dar până la urmă mi-a lăsat la două sute, ha, ha, ce credea el… ha, ha.

Eu unul nu aş fi dat nici două leva pe porcăria pe care o luase. Auzi la el, două sute de leva. Păi nici nu aveam atâţia bani la mine. Aveam o sută cincizeci de leva. Am zis că pentru o zi e de ajuns. Dacă îmi luam o icoană din Varna, nici nu avea rost să merg mai departe. Mă aşezam dracu’ pe o bordură şi aşteptam să iau microbuzul la întoarcerea spre patrie. Oricum pe fresh-ul ăla s-au dus cinci leva. Berea era mai ieftină. Un litru, două leva. Fresh-ul meu, un păhărel de două sute de mililitri, cinci leva. Plus jumătate de ciupercă, plus bacşişul, nici nu intrasem bine în Bulgaristan şi deja bugetul meu începuse să scadă vertiginos. Nu am mers prea mult. Ne-am oprit într-o staţiune. Nu mai ştiu care. Una pe malul mării. Albena, Nisipurile, una sau alta, sau cu totul alta.

— O oră pauză, a anunţat Cami şi după aia mergem la Mănăstirea Aladja.

Am zbughit-o către mare, de parcă nu o mai văzusem de ani. Chestia e că pe malul mării de obicei sunt terase. Am găsit una lângă un bar de nemţi. N-am vrut să ne amestecăm cu arienii. Erau deja beţi. Sau mai bine zis, încă beţi. Se vede treaba că o ţineau aşa de cel puţin o noapte. Lălăiau un cântec. Ne-a întâmpinat un bulgar gras, jovial.

— Romania? Romania? a întrebat el.

— Bere, bere, am răspuns noi.

— Kameniţa?

— Kameniţa.

Tot blestemata aia de bere la un litru. Eu am zis să schimb aromele. De la portocale am trecut la grefe.

— Bă, dă-o dracu’ de treabă, a zis Naşul.

— E unşpe bre, am protestat io. Nu beau decât după doişpe.

Ceilalţi nu aveau nici o problemă cu orele. Au bărbierit berea instantaneu. Inclusiv Cami. Buuun, apoi am luat-o pe nişte dealuri, într-o pădure, pe serpentine şi am ajuns la mănăstire. Mi-a plăcut imediat. În primul rând, credeai că eşti la munte. În al doilea rând, nu aveau bere Kameniţa. Nici până azi nu m-am lămurit dacă intrarea la mănăstire era inclusă în costul excursiei sau am intrat fraudulos, zâmbindu-i larg femeii de la ghişeu. Am vrut să o întreb pe Cami, dar am uitat. Şi am uitat din motive întemeiate. Fostele chilii (mănăstirea este practic un muzeu) sunt undeva sus, săpate în stâncă. Se urcă la ele pe o scară metalică. Dar la baza stâncii este un amfiteatru, înconjurat de pădure, unde s-a strâns toată smerenia schimnicilor morţi demult. E plin de cetăţeni care meditează, dorm, respiră şi tac. În ciuda gălăgiei făcute de turişti, e o linişte zdrobitoare. Sus, într-o fostă chilie, se face schimb de monede. Cică îţi merge foarte bine şi bănuiesc că te vindeci inclusiv de cancer dacă arunci acolo o monedă de cincizeci de bani şi iei la schimb alta de 2 şekeli. Potrivit muzeului mănăstirii, acolo se făcea călugărie încă dinaintea creştinismului. Dar la un moment dat, au venit acoliţii împăratului bizantin şi i-au adus pe băieţii ăia pe drumul cel bun, drumul crucii. Se cheamă că le-au arătat adevărul. Le-au atârnat o cruce prin chilii şi au plecat mai departe să creştineze şi Dacia. Au găsit un hipiot în peştera de la Sfântul Casian şi l-au creştinat şi pe ăla. După aia au venit turcii, iar treaba s-a stricat. Drumul crucii a devenit atât de anevoios, că nu a mai mers nimeni pe el.

La Balcic am ajuns pe la ora unu. Îmi era atât de foame, că n-am observat nici o lumină specială şi chiar nici o lumină în general vorbind. Vedeam numai firme de restaurante. O oră pauză cică. Numai până am găsit restaurantul potrivit şi am dat comanda, s-a scurs jumătate de oră. Creveţi în unt şi o ceva, un fel de tocană cu legume şi ceva carne. Vin de Târgovişte nu aveau. Am luat altul mai prost, alb, sec. Abia ne mânjeam până la cot cu creveţii, când au apărut alea două din Eforie. Că ele vor să se ducă la cactuşi. Da’ duceţi-vă în mare, am mormăit eu în barbă. Nu mă ridic de aici nici mort. Am o sticlă de vin de băut.

— Ne întâlnim acolo, a zis Cami, în faţa intrării, în jumătate de oră.

În sfârşit am mâncat, am băut, cetăţenii au mai tras câte un litru de bere, după care ne-am dus la cactuşi. Cea mai mare plantaţie din Europa, o vând bulgarii, dar moş Google nu e de acord. Cică aia din Monte Carlo e cea mai mare. M-am şi rătăcit pe acolo. S-a întors Dan după mine. În afară de cactuşi, mai sunt şi alte plante. Parcă am văzut şi trandafiri, dar nu bag mâna în foc. Combinaţia de soare şi vin e dinamită pentru neuroni. Am apucat pe o alee şi am ajuns la Castelul Reginei. Eu sunt un fan declarat al Reginei, mai ales de când am văzut pozele cu ea din Marele Război, în uniformă de soră de Crucea Roşie, oferind asistenţă soldaţilor răniţi. Cred că a fost unica soră medicală din orişice război, care a reuşit să-şi menţină uniforma de un alb impecabil. Nu tu sânge, noroi, alte secreţii… nimic. Uluitor. Acolo a început scandalul. Din neant au apărut alea două cucuvele din Eforie.

— Vrem banii de intrare! s-au repezit ele la Cami. Noi am plătit din buzunar intrarea, care cică era inclusă.

— Păi sigur că e inclusă. De ce aţi plătit? Nimeni nu a mai plătit.

— Am plătit pentru că nu era nimeni la intrare.

— Cum nu era? Eu am fost cu toată lumea, cum ne înţeleseserăm, la două am fost la intrare şi am intrat toţi. Dumneavoastră, probabil, aţi intrat înainte. Dar nu e vina mea.

— Ba da. Vrem banii. Nu mai venim niciodată.

— Foarte bine, decât aşa clienţi, mai bine lipsă. Dane, dă-mi 10 leva. Na, poftim banii, am ajuns să pun eu bani de la mine.

Alea două s-au topit, bombănind ceva despre hoţi, hoţie la drumul mare, beţivăneală şi curvăsăreală. Habar n-am despre ce vorbeau.

— Vrea cineva să vadă Castelul pe dinăuntru? a întrebat Cami.

Sincer, nu voia nimeni.

— Noi vrem la degustarea de vinuri, a zis Dan.

Aia era altă treabă. Am luat-o pe nişte trepte, printre nişte frunze şi am pătruns într-o hrubă. Acolo ne aştepta un bulgaristanez şugubăţ, care ne-a făcut o exhaustivă prezentare a vinurilor sale, într-o anglo-rom-bulgară cursivă. În linii mari, avea trei vinuri, unul de smochine, unul de iarnă şi unul de nu mai ştiu ce. Duuulci potroacă. Toate erau afrodisiace. Dacă un produs costă mult mai mult decât face, atunci e afrodisiac. La 25 de leva butelia, trebuia să decolez ca un Suhoi. Am luat o sticlă de probă. Aia a fost taxa turistică pe prostie. Până nu o plăteşti, nu te simţi turist. Am băut-o după vreo două săptămâni. Surpriză. Vinul NU era afrodisiac. Poate dacă beam cinci sticle. Din hrubă, am trecut pe o mică terasă, unde am dat-o pe brandy bulgăresc alb. Foarte bun. Jurai că e ţuică. De acolo, se vedeau marea, faleza şi grădinile Reginei.

— De aici, mergem la Capul Kaliakra, ne-a spus Cami.

Unii cetăţeni au băut şi cafea, şi bere, apoi ne-am urcat în microbuz.

— La Kaliakra, ne-a informat Cami, potrivit legendei, s-au aruncat în mare patruzeci de fecioare, pe care le urmăreau otomanii. Noi o să mergem chiar în locul de unde s-au aruncat, o să vedeţi, e pe o stâncă, foarte frumos.

Mă rog, vrăjeala asta e din seria 40. Patruzeci de mucenici, patruzeci de pahare, patruzeci de biserici/mănăstiri în patruzeci de zile, sufletul mortului, care vagabondează patruzeci de zile, hoţii lui Ali Baba etc… şi e de sorginte turcică. La Cap Kaliakra, faleza se înalţă şi se transformă într-o fortăreaţă gigantică. Dinspre Kavarna se vedeau nori războinici.

— Vine furtuna… ziceau vânzătorii de flecuşteţe din parcare, în timp ce îşi închideau tarabele.

Am coborât spre mare. Pe Dan l-am pierdut într-un restaurant simandicos. S-a oprit la o bere. Restaurantul era atât de simandicos, încât nu avea bere la litru. Numai la pahar de 400 ml, din ăla rotund pentru dame. Am bifat şi locul de unde s-au azvârlit fecioarele, după care ne-am întors la microbuz. Am plecat. În urma noastră se vedeau norii întinzându-se hulpavi peste fortăreaţă, asemenea turcilor. Am scăpat de furtună. Am adormit în sporovăiala nomenclaturistului. Am visat ceva încurcat, cu o tigaie şi patruzeci de fecioare care pluteau pe mare. Peste toate se suprapunea imaginea cu Dan, bucătarul de croaziere, bând bere la marginea falezei, dintr-un pahar pentru dame.

În Tunisia

Pe vremuri, nu puteam să trec de la un an, la următorul, fără sprijinul câtorva damigene. După una dintre trecerile astea, mi-a fost atât de rău, încât o lună de zile nu am mai pus gura pe alcool. Nu o să uit niciodată ziua de 1 februarie, în care am tras un rom. A fost o feerie. Dar după ce m-am îmburghezit cât de cât şi am pierdut câteva salarii la bursă, am considerat că ar fi cazul să mă îmbăt şi în afara graniţelor de Revelion. Aşa că am plecat în Tunisia. Dar nu chiar atât de rapid cum s-ar putea crede. Am luat un taxi până la Aeroportul Băneasa. După ce am intrat în aeroport, am ieşit imediat să mai citesc de 300 de ori firma. Scria mare Aeroportul Băneasa. În ciuda acestui fapt, eu continuam să intru într-un soi de autogară judeţeană, de unde plecau cursele către Titu şi Rupea. Am intrat şi am ieşit şi am intrat de mai multe ori. Nu s-a schimbat nimic. Aceiaşi cetăţeni dubioşi, încărcaţi cu sacoşe de rafie uriaşe, genţi, paporniţe, geamantanele bunicilor şi felii de pizza. Bizzair dădea pizza gratis. Dacă îţi întârzia avionul peste trei ore. Nu am prins promoţia asta, pentru că nu zburam cu Bizzair. De fapt, nici nu ştiam cu ce zburăm. Iar peste câteva ore de aşteptare în picioare, s-a dovedit că era posibil să nu mai zburăm deloc. Am văzut o masă de răsculaţi, care urlau la un ghişeu. Cică avionul lor nu mai pleca în seara aia. Mâine, că şi mâine e o zi, vorba lui Scarlett O’Hara, întinsă pe treptele conacului. După ce m-am stricat de râs, am descoperit că era avionul nostru. Aşa se face că am pierdut promoţia la pizza, dar am câştigat promoţia la o noapte în Otopeni. După opt ore de stat în picioare, puteau să mă ducă şi înapoi la Constanţa. Nu m-aş fi opus. În Otopeni a fost frumos, ce pot să spun, dar nu am ieşit din hotel, ratând astfel atracţiile locale. Am stat în pat, cu telecomanda în braţe. Cam pe la mijlocul filmului cu Clint Eastwood, ar fi trebuit să fim în Tunisia. Nu a fost să fie e povestea vieţii mele. În mod surprinzător, a doua zi, am decolat. Sincer, nu mai credeam. Stewardesele s-au năpustit peste noi cu crăpelniţa. Ca să le iertăm. Printre cumuluşi şi nimbuşi, mi-am jurat în barbă să nu mai urc niciodată decât în curse de linie şi să nu mai pun piciorul în Aeroportul Băneasa. Se vede treaba că l-au ajuns blestemele mele, pentru că la scurt timp a fost închis.

Ei… şi după ce am mâncat halal, şi am făcut poze aripii avionului, şi după ce am tras un pui de somn, şi după ce am urmărit ipoteticul traseu peste Italia, am aterizat în Tunisia, pe aeroportul Monastir, în ciuda faptului că ne aflam încă deasupra Romei. Ăştia de la agenţie, când ne-au vândut vacanţa, ne priveau cu invidie. Vă duceţi la plajă, ziceau ei. Vrăjeală. Marketing. Ce e drept, nu ningea. La 12 grade, nu prea ninge. Dar de plouat, slavă Domnului, plouă. Zilnic. Partea bună e că nu ploua mult. Cam o oră dimineaţa şi tot cam aşa seara. Din Monastir, ne-au băgat în autocare şi am plecat spre Sousse. Pe geam vedeam pământul roşu al Africii. Erau şi nişte buruieni, nişte jnepeni. Pământul roşu al Africii s-a dovedit chiar roşu. Călcam pe urmele lui Hemingway. Doar pălăriile de plajă ale cucoanelor îmi blocau vederea către zăpezile de pe Kilimanjaro. Am tras un pui de somn şi în autocar. Sousse s-a dovedit un oraş înghesuit, sărac şi murdar, cel puţin la periferie. Am trecut printre nişte blocuri cenuşii în diferite stadii de ruină. Şocul cultural a fost intens. Mai ales că mirosea. Treaba asta nu apare în ghidurile turistice frumos colorate. Acolo vezi doar câte o blondă voluptuoasă, întinzându-se pe sub palmieri, şi privind îmbietor către turistul ameţit. Pe bune, nu era nici urmă de vreo blondă pe sub palmieri. Am căutat pe toată faleza de la Sousse, la Port El Khantaoui. 8 km. Nici urmă. Doar în dreptul Medinei, erau nişte trăsuri pentru turişti, dar şi alea erau goale. În schimb, peste tot, mirosea. Un miros pernicios, insidios şi greu de identificat. Imposibil de spus dacă era de la mizerie sau de la pământul roşu. Sau de la berberi. Sau de la turişti. Oricum, după vreo două zile ne-am obişnuit. Ba chiar am început să cred că a fost o iluzie, datorată schimbării continentului.

Hotelul Samara era la marginea oraşului, aproape de mare, pe şoseaua care ducea la portul de agrement El Khantaoui. Câteva corpuri de clădire înconjurau o piscină şi o grădină de trandafiri şi portocali. Prin holurile ample, pe toate canapelele şi pe toate fotoliile disponibile se lăfăia o armată de pisici. Am găsit acolo şi o blondă. Se chinuia să intre în graţiile unei pisici, dar bariera lingvistică s-a dovedit insurmontabilă. După ce am ajuns în cameră şi i-am dat cinci dinari bacşiş băiatului care ne-a condus, am ieşit pe balcon. Am privit trandafirii care se ridicau până la etajul al doilea al hotelului. Eram în Tunisia.

Ca de obicei, eram la regim. Figura asta cu regimul e foarte greu de executat în România. Meniul restaurantelor de prin staţiunile noastre începe cu ouă, salam, şuncă, caşcaval, trece prin ceafă de porc, muşchi de vită, ciorbă de văcuţă, de perişoare, de burtă şi se termină cu papanaşi. La Samara, nici nu mai ştiam ce fel de salate mâncam. Ohoo, nemţii se înfruptau cu ouă, gogoşi, cârnaţi, fripturi, tocăniţe, brânzeturi, în timp ce eu băgam salate şi curmale proaspete. Mandarine şi mere. Supă de linte. Porumbei. La plecare, pe aeroportul din Monastir, am audiat o serie nesfârşită de plângeri, din partea turiştilor cazaţi pe la alte hoteluri. Camere murdare, mâncare proastă. După ce le-am spus de porumbei, nu au mai vorbit cu noi.

Chiar din prima zi am plătit taxa turistică pe PROSTIE. Nici nu am ieşit bine din hotel, că ne-a placat un moşneag.

— Spain?

Am clătinat din cap.

— Portugal?

La fel.

— Georgia, Rusia?

Nedorind să trec în revistă atlasul geografic mondial am scurtat-o.

— Romania.

— Aaa… Hagi… Hagi…

Da, Hagi. N-am mai scăpat de el. Voia să ne ducă musai undeva. Hai în Medina. Băi şi unde nu ne-a răsucit pe nişte străduţe, prin nişte cotloane, de ne şi vedeam jefuiţi, violaţi şi strangulaţi. Ne-a băgat într-un magazin, apoi a dispărut. Nu am apucat să răsuflu. A apărut un berber hâtru, uns cu toate alifiile.

— Come in, come in, take a seat…

Ne-a vârât sub fund nişte otomane şi, din neant, s-a materializat un băiat cu ceai de mentă. Am băut. Cam apos. După care berberul s-a apucat să înşire nişte poşete.

— Who’s the big boss? a întrebat el.

Am dat din cap către jumătatea mea care deja răscolea poşetele.

— Leather… a completat el.

La un etaj superior se vedeau nişte sclavi muncind la maşini de cusut. Deodată, Maia a ridicat ochii.

— How much? a întrebat ea, agăţată ferm de o poşetă.

Berberul a zâmbit. Brusc am recapitulat un documentar Discovery cu lei şi gazele.

— No, no, discusion…

A făcut un semn din mână şi iar a venit băiatul cu ceaiul de mentă.

— Four hundred dinar, a zis după aceea. Eu doar am ridicat sprâncenele. Dar ea s-a ambalat.

— What? For this? No, no… I pay fifty dinar.

Berberul a zâmbit încântat. Probabil că poşeta aia făcea 10 dinari. Cu greu a smuls-o din mâinile jumătăţii mele. A întors-o pe toate părţile. I-a desfăcut fermoarul. A scuturat-o. A tras de ea.

— Leather, a zis el, good leather. Where are you from?

— Romania.

— Aa Romania… Hagi… good… Romania good… Romania and Tunisia friends. Not like America, America enemy, but Romania friend, good… just for you special price three hundred dinar.

Şi a ridicat trei degete. M-am aşezat mai bine pe otoman. Se părea că discusionul se lungea.

— One hundred, a zis Maia.

La care berberul a schimbat tactica. De undeva a scos o ladă cu bijuterii. Şi s-a apucat să vânture nişte brăţări. Mi s-a făcut rău. Maia a şi înhăţat una.

— How much?

— Berber silver, a zis nemernicul, this one berber silver, three hundred dinar.

Al dracu’, nu avea nimic sub trei sute de dinari.

— But for you, for Romania, special price, two hundred dinar.

Şi cu alea trei de la poşetă eram la cota cinci. Nici nu aveam atâţia bani. Maia a clătinat din cap nemulţumită. Berberul a făcut din nou scamatoria cu băiatul cu ceaiul.

— Look at me, a zis el. L-am privit. Era cam negru şi cam zbârcit. Both… both…şi le-a luat pe amândouă în mână, for you, four hundred dinar.

— One hundred, a zis Maia.

Berberul a ridicat ochii şi l-a luat martor pe Allah.

— Leather, good leather, berber silver, special price, four hundred dinar. Good price.

Am mai băut un ceai, m-am mai gândit la ale mele, am privit pe fereastră la agitaţia Medinei. După o vreme, au bătut palma la 220 de dinari. Au dat noroc. S-au pupat. Au mai băut un ceai. Eu am scos banii, i-am numărat şi i-am pus pe măsuţa de cafea. Erau amândoi fericiţi. La ieşire, iar a venit moşneagul. Abia m-am abţinut să nu-i dau un şut în cur.

— Five dinar boss please, good store here, good price, five dinar please…

I-am dat cinci dinari să scap de el. Nu mai aveam bani de restaurant. Am mâncat în Medina un kebab de doi dinari, în picioare, printre cărăuşii de peşte proaspăt, munţii de măsline şi curmale, printre capete de vaci şi de oi, curele, cratițe, condimente, săpun şi multe altele.

Port El Khantaoui. Mult alb, mult verde şi multe yahturi. Undeva, pe lângă un turn gălbui, era o casă de schimb valutar. Am intrat să schimb o sută de dolari. Băiatul de la ghişeu a luat bancnota, apoi a plecat. Nu mi-a spus nimic. Nici că se întoarce, nici să mă ia dracu’, nimic. A trecut pe lângă mine şi a dispărut. Mi-am privit jumătatea. Ea, prăpăstioasă de fel, era convinsă că ăla a fugit cu lovelele. Tot acolo se vindeau şi haine. Aşa că o vreme ne-am spălat ochii privind nişte rochiţe de vară. Până la urmă, băiatul s-a întors. Ne-a dat dinarii. După aia, am luat nişte cărţi poştale cu frumuseţile Tunisiei, să le dăm prietenilor la întoarcere, să crape de ciudă. Am trecut nepăsători pe lângă vânzătorii de castane prăjite şi de vin fiert. Ne-am urcat pe un catamaran. 12 dinari. Două ore pe mare. De fapt, a durat mai puţin, pentru că unei turiste i s-a făcut rău. Exemplul ei negativ şi abnegaţia depusă în umplerea unei pungi de plastic cu rămăşiţele micului dejun au avut un efect devastator asupra moralului echipajului. Brusc, au început şi alţii să dea semne de revoltă. Chiar şi eu simţeam ceva prin stomac. Oricum, întoarcerea a durat, pentru că ajunseserăm destul de departe în larg. Plimbarea pe mare, chiar dacă scurtă, ne-a produs o foame monstruoasă. Am dat năvală în primul restaurant. Întâi am cerut cous-cous, dar când am aflat că durează peste o oră, am trecut la calamar prăjit. Din partea casei, am primit câte o îngheţată. Chestia asta cu din partea casei n-o prea vezi prin UE. Mi-aduc aminte în Viena, într-o cafenea de lângă Westbahnhof, o familie de ruşi, mama, tata şi fiica. Aşteptau comanda. Tata crănţănea de zor din coşuleţul de pe masă, crezând că e moca. O alună, un covrig… După aia a venit nota. Tata nu înţelegea de ce e aşa mult. Nu ştia nici germană, nici engleză, aşa că fiica traducea ruşinată. Mama voia să se bage sub masă, dar nu avea loc. Tata, grăsuţ, asudat, deşi era decembrie, tot nu înţelegea. Nici în rusă. Chelnerul era calm. Era obişnuit. Eu plătisem taxa pe covrig la Schlossbrau, cu o zi înainte. Un covrig 2 euro. Noroc că eram la regim. Rusul, însă, golise tot coşuleţul. Cred că avea vreo douăzeci de euro numai de acolo. Plus crăpelniţa. Părerea mea e că pib-ul Austriei ar fi devastat fără covrigi. Cu burţile pline, Port El Khantaoui era şi mai frumos. Ne-am plimbat pe aleile înguste, străjuite de palmieri şi de vile albe. La chei era amarată o corabie de piraţi. 30 de dinari, dar, din motive necunoscute, am primit o reducere la 25. După ce am plătit, omul ne-a spus că în ziua următoare va pleca corabia şi nu din El Khantaoui, ci din Sousse, din port, din faţa Medinei, şi nu corabia asta, ci alta. Buuuun. Având în vedere experienţa de la casa de schimb valutar, ne-am prezentat în port ceva mai încrezători. Corabia se numea „Mabrouka”. Pe chei, un puşti încerca să ne vândă scoici. Altul voia să ne facă poze. Un dinar poza. Cu aparatul nostru. Până să plecăm în expediţie, am intrat în vorbă cu un cuplu de algerieni. Erau doi bărbaţi, dar aveau aura aceea inconfundabilă de cuplu. Le-am făcut şi poză. Gratis. Ei doi, îmbrăţişaţi în faţa corabiei de piraţi, privind Kasbahul. Ăsta era în renovare. Am văzut doar tunurile de la porţi. O dată în viaţă ajung în Sousse, iar Kasbahul e în renovare. Algerienii spuneau că plănuiau de mult vacanţa în Tunisia, că aici e mult mai bine decât la ei, că nimeni nu îi priveşte ciudat. În sfârşit, am plecat. O muieruşcă tuciurie ne-a legat pe cap nişte broboade cu inscripţia PIRATE. Din boxe a început să se reverse o muzică săltăreaţă. Ceea ce am crezut că este doar un simplu echipaj s-a dovedit şi un corp de balet. În timp ce ne bălăngăneam pe valuri ne-au prezentat o serie de dansuri războinice berbere. După care a trebuit să le dăm bacşiş. După aceea, ne-au dat cafea. 2 dinari. După aceea, ne-au dat fresh de portocale. Nu am mai vrut. Rămâneam fără mărunt. Ne-am întors în port şi ne-am strecurat între două vapoare, pe o apă de lighean. Corpul de balet s-a metamorfozat în corp de bucătari. La repezeală au curăţat, tranşat şi prăjit o sumedenie de peşti. Au făcut şi salate. De undeva au scos pâine. În mai puţin de 15 minute, toţi piraţii înfulecau nişte peşti neidentificabili, dar foarte gustoşi. După masă, ne-au mai dus o dată în larg să admirăm şirul de hoteluri dintre Sousse şi Port El Khantaoui, apoi ne-au debarcat. Le-am mai dat un bacşiş.

Masa de Revelion a fost jalnică. Au dat-o pe europenisme. Ce e drept, nemţii păreau fericiţi cu muşchiul de vită prea făcut şi somonul la cuptor prea crud. Au adus un cântăreţ travestit, la mare preţ în Tunisia. Deodată, au apărut o groază de cetăţeni care îi sorbeau trilurile. Chelnerii, până atunci monumente de jemenfişism parizian, s-au însufleţit şi au început să ţină ritmul cu palmele. Câte unul mai scotea uneori un uguit prelung de guguştiuc. Populaţia hotelului s-a triplat. Europenii păreau amuzaţi. Tunisienii se cam înfierbântaseră. Le sclipeau ochii şi se uitau în jur războinici. Nici ca bărbat nu mă simţeam în siguranţă cu ei. Mai ales unul de lângă mine, strecurat la masă de bucătar, care se îndopa cu midii, începuse să mă privească ciudat. Nu ştiu ce s-a întâmplat mai departe, pentru că am şters-o în cameră. Am încuiat bine uşa. Am tras un fotoliu în dreptul ei. Am adormit, nu tocmai liniştit, în răpăitul tobelor. La micul dejun, toţi turiştii păreau întregi. Cam palizi, dar întregi. Oricum, nu erau la fel de palizi ca ăia doi, care s-au dus în excursia de două zile în deşert. Când i-am văzut pe ĂIA la micul dejun, am crezut că au scăpat de la Treblinka. Erau mai slabi cu vreo zece kile şi atât de palizi, încât deveniseră verzi-pământii. Se uitau la mâncare, de parcă nu mai văzuseră aşa ceva niciodată. Ea ţinea furculiţa la vreo 15 centimetri de masă şi se gândea ce să înţepe, felia de brânză din farfurie sau beregata idiotului din faţă. El privea distrus solniţa. Pe la prânz, a venit autocarul să ne ducă la aeroportul din Monastir. Nu eram tocmai convins că vom pleca. Din duty-free am luat o sticlă de rachiu de smochine şi una de vin roşu. Nu am idee de ce am luat numai sticle, nici ce spune asta despre mine. Şi nici nu mă interesează. Dar şi acum îmi pare rău că nu am luat o cămilă de pluş. Şi un costum de dansatoare din buric, plin de zorzoane. Nu pentru mine, desigur. În ciuda plecării prompte, întoarcerea acasă nu a fost uşoară. În România ningea. Uitasem complet că e iarnă. Ne-am urcat în taxi şi am plecat. Ei bine, din clipa aia a început să ningă şi mai tare. Iar când am intrat pe autostradă a început viscolul. După ce am trecut noi, au închis autostrada. Cred sincer că şoferul avea o conexiune directă la un satelit militar american, pentru că eu nu vedeam nici la doi metri. M-am încredinţat în mâinile Domnului şi m-am întins pe banchetă relaxat. Totul era perfect. Alergam cu optzeci pe oră către inima întunericului.