M.L. Stedman, The Light between Oceans

© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4074-4

ISBN PDF: 978-973-46-4075-1

ISBN print: 978-973-46-3887-1

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Rainer Plendl/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Scriitoarea M.L. STEDMAN s-a născut şi a crescut în Australia, iar în prezent locuieşte în Londra. Lumina dintre oceane, primul ei roman, este bestseller internaţional şi a fost tradus pînă acum în peste treizeci de limbi.

Partea I

27 aprilie 1926

În ziua în care s-a întîmplat minunea Isabel stătea în genunchi la marginea falezei stîncoase şi lega crucea mică făcută deunăzi din surcele aduse de apă. Doar un singur nor lăbărţat se tîra pe cerul de sfîrşit de aprilie, întinzîndu-se peste insulă ca o oglindă a oceanului de dedesubt. Mai turnă puţină apă şi apoi apăsă uşor cu palma pămîntul în jurul tufei de rozmarin pe care tocmai o sădise.

— … şi nu ne duce pe noi în ispită, ci ne izbăveşte de cel viclean, şopti ea.

Preţ de o clipă mintea îi jucă o festă, amăgind-o că aude plînsetul unui prunc. Alungă impresia şi îşi îndreptă privirea spre un banc de balene care înaintau pe lîngă coastă în drumul lor spre ape mai calde, unde urmau să-şi aducă pe lume puii; îşi scoteau din apă, iar şi iar, cozile asemenea acelor care străpung o tapiserie. Avu din nou impresia că aude plînsetul de copil, de data asta mai tare, în adierea blîndă a vîntului matinal. Imposibil.

De pe partea asta a insulei se vedea doar întinderea nesfîrşită de apă ce ajungea tocmai pînă în Africa. Aici Oceanul Indian se unea cu marele Ocean Sudic şi împreună se desfăşurau ca un covor nemărginit la poalele stîncilor. Într-o zi ca aceasta oceanul părea atît de dens, încît ar fi putut merge pe suprafaţa lui pînă în Madagascar, într-o călătorie de albastru pe albastru. Cealaltă latură a insulei privea cu nelinişte spre Australia continentală aflată la o sută de mile marine, fără a-i aparţine cu adevărat şi fără a fi întru totul ruptă de ea, reprezentînd de fapt cea mai înaltă culme dintr-un şir de munţi subacvatici ce răsăreau din fundul oceanului ca nişte dinţi pe o falcă sfărîmată aşteptînd să devoreze vreo barcă neştiutoare în drumul său spre port.

Vrînd parcă să se revanşeze, insula – Ianus Rock – avea un far a cărui lumină oferea o zonă de siguranţă pe o rază de treizeci de mile. În fiecare noapte aerul vibra armonios de zumzetul lămpii care se rotea, se rotea, se rotea; imparţial, fără să dea vina pe stînci, fără să se teamă de valuri, farul era acolo pentru a dărui salvare celor ce o căutau.

Plînsetul se auzea în continuare. Uşa farului zăngăni în depărtare şi silueta înaltă a lui Tom apăru pe platforma turnului, scrutînd prin binoclu insula.

— Izzy! strigă el. O barcă! Şi-i făcu semn spre golfuleţ. Pe plajă, o barcă!

Dispăru şi apăru din nou jos, la baza turnului.

— Se pare că e cineva în ea, strigă el.

Încă lipsită de putere, Isabel se grăbi să-i iasă în întîmpinare, iar el o prinse de braţ şi coborîră împreună poteca bătută, abruptă, pînă la plaja micuţă.

— Chiar e o barcă! exclamă Tom. Şi… ei, Doamne! E cineva în ea, dar…

Bărbatul din barcă stătea nemişcat, prăbuşit peste banchetă, dar ţipetele se auzeau în continuare. Tom se grăbi spre barcă şi încercă să-l trezească pe bărbat înainte să caute în zona din spate, de unde veneau ţipetele. Scoase de acolo o bocceluţă de lînă; o jachetă moale de damă de culoarea levănţicii, în care era înfăşurat un prunc care plîngea.

— Ei, drăcia dracului! exclamă el. Ei, drăcie, Izzy, este…

— Un copilaş! Ah, Dumnezeule mare! Ah, Tom! Tom! Hai, dă-l încoace!

Îi dădu ei copilul, iar el încercă din nou să-l trezească pe bărbat: nu avea puls. Se uită la Isabel, care examina făptura minusculă.

— E mort, Izzy. Şi copilul?

— S-ar părea că n-a păţit nimic. N-are zgîrieturi, nici vînătăi. Şi e atît de mic! spuse ea uitîndu-se din nou la copil şi strîngîndu-l la piept. Gata, gata, nu mai plînge! Acum eşti în siguranţă, puiule! Eşti în siguranţă, minunea mea!

Tom rămase nemişcat privind trupul bărbatului, închise ochii şi-i deschise iar pentru a se convinge că nu visează. Pruncul nu mai plîngea, respira sacadat în braţele lui Isabel.

— Nu se vede nimic pe trupul omului, nici bolnav nu pare să fie. Cred că nu e mult de cînd pluteşte în derivă… E greu de crezut. Făcu o pauză. Du copilul în casă, Izzy, iar eu o să aduc ceva să acopăr cadavrul.

— Dar, Tom…

— O să fie îngrozitor de greu să-l tîrîm în sus pe potecă. Mai bine îl lăsăm aici pînă ne vin ajutoare. Dar nici n-aş vrea să-l năpădească păsările şi muştele… e o prelată în şopron, cred că ar fi bună.

Era destul de calm cînd spunea asta, dar avea mîinile şi obrajii reci, căci umbre din trecut îi întunecau lumina soarelui de toamnă.

*

Ianus Rock era un petic verde ceva mai mare de un kilometru pătrat care avea destulă iarbă pentru a hrăni cele cîteva oi, capre şi găini şi destul pămînt roditor pe care să poată creşte nişte legume în grădiniţa cît o palmă. Singurii copaci erau doi pini de Norfolk înalţi, plantaţi de echipele de la Point Partageuse care înălţaseră construcţia cu mai bine de treizeci de ani în urmă, în 1889. Un grup de morminte vechi amintea de un naufragiu petrecut cu mult înainte, cînd vasul Pride of Birmingham se zdrobise de stîncile lacome în plină zi. Mai tîrziu, pe un vas asemănător, fusese adus din Anglia farul purtînd cu mîndrie numele de Fraţii norocoşi, la construcţia căruia se folosise sigur cea mai avansată tehnologie a acelor vremuri şi care putea fi asamblat oriunde, indiferent cît de inaccesibil şi de neprimitor ar fi fost terenul.

Curenţii din jurul insulei aduceau tot felul de lucruri – resturi ce se roteau în loc de parcă ar fi fost mişcate de elice gemene: fragmente de epave, lăzi cu ceai, oase de balenă. Obiectele se roteau în ritmul lor, în felul lor. În mijloc se înălţa neclintit farul, iar lîngă el se ghemuia căsuţa paznicului şi anexele, îngrozite de ani grei de furtuni dezlănţuite.

În bucătărie, Isabel şedea la masa veche, cu pruncul în braţe. Tom îşi şterse încet cizmele pe covoraşul de la intrare şi puse mîna plină de bătături pe umărul ei.

— L-am acoperit pe… pe nefericitul ăla. Ce face ăsta mic?

— E fetiţă, spuse Isabel zîmbind. I-am făcut baie. Pare destul de bine.

Copila întoarse spre el ochii mari, absorbindu-i parcă privirea.

— Ce-o fi pricepînd ea din toate astea? se întrebă el cu glas tare.

— I-am dat şi puţin lapte, nu-i aşa, îngeraşule? gînguri Isabel, transformînd propoziţia într-o întrebare către copil. Ah, este… este absolut desăvîrşită, Tom, spuse ea şi sărută fetiţa. Numai Dumnezeu ştie prin cîte o fi trecut.

Tom luă o sticlă de coniac din dulapul de pin, îşi turnă puţin şi bău totul dintr-o înghiţitură. Se aşeză lîngă soţia lui şi urmări jocul luminii pe chipul ei în timp ce privea încîntată comoara pe care o ţinea în braţe. Copilaşul îi urmărea fiecare mişcare a ochilor, ca şi cum Isabel ar fi dispărut dacă n-ar fi ţintuit-o cu privirea.

— Of, mititico! murmură Isabel. Biata de tine! rosti ea, pe cînd fetiţa îşi îndesa faţa în pieptul ei.

Tom îi simţi lacrimi în glas, iar amintirea unei prezenţe invizibile pluti între ei.

— Îi place de tine, spuse el. Apoi, vorbind parcă pentru sine: Asta mă face să mă gîndesc cum ar fi fost dacă… Apoi adăugă grăbit: Vreau doar să spun că… nu vreau să spun că… Arăţi de parcă eşti făcută pentru aşa ceva, atîta tot.

O mîngîie pe obraz. Isabel îşi ridică privirea spre el.

— Ştiu, dragul meu. Ştiu ce vrei să spui. Aşa simt şi eu.

Tom îi cuprinse cu braţul pe ea şi pe copil. Isabel simţi în respiraţia lui mirosul de coniac.

— Ah, Tom, slavă Domnului că am găsit-o! şopti ea.

Tom o sărută şi îşi lipi buzele de fruntea copilei. Toţi trei rămaseră aşa un timp, ca o imagine a naşterii Domnului, pînă ce fetiţa începu să se foiască şi scoase un pumnişor de sub păturica galbenă pufoasă.

— Ei, o să mă duc acum să trimit o telegramă, zise Tom ridicîndu-se şi întinzîndu-se, ca să comunic ce s-a întîmplat. Să cer să trimită o navă care să ridice cadavrul. Şi pe păpuşica asta.

— Nu încă, rosti Isabel, mîngîind degeţelele copilului. La o adică nu e nici o grabă, nu e cazul să o faci chiar acum. Omului ăluia nu i se mai poate întîmpla nimic, bietul de el. Iar puişorului ăstuia i-o fi ajuns atîta mers cu barca, după părerea mea. Mai stai un pic. Dă-i timp să-şi tragă sufletul.

— Trec cîteva ceasuri bune pînă să ajungă ei aici. Copilul e foarte bine. Deja văd c-ai reuşit s-o linişteşti, draga de ea.

— Hai să mai aşteptăm! Pînă la urmă, n-ar schimba situaţia cu nimic.

— Trebuie să trec totul în jurnal, iubito! Ştii că trebuie să comunic asemenea incidente imediat, spuse Tom, căci una dintre atribuţiile lui era aceea de a înregistra fiecare eveniment important care se petrecea la far sau în preajma lui, de la starea vremii la vapoarele care treceau şi la problemele de funcţionare a instalaţiei.

— Ce-ar fi să faci asta mîine-dimineaţă?

— Dar dacă barca e de la un vapor?

— E doar o barcă obişnuită, nu e o barcă de salvare.

— Asta înseamnă că fetiţa are o mamă care-o aşteaptă undeva pe ţărm şi-şi smulge părul din cap de disperare. Dacă ar fi a ta, cum te-ai simţi?

— Ai văzut jacheta. Mai mult ca sigur mama a căzut din barcă şi s-a înecat.

— Draga mea, nu ştim absolut nimic despre mamă. Şi nici cine era bărbatul.

— Nu crezi că e cea mai plauzibilă explicaţie? Copiii atît de mici nu pleacă de capul lor de lîngă părinţi.

— Izzy, orice e posibil. Pur şi simplu nu ştim.

— Unde ai mai pomenit tu ca un copilaş atît de mic să plece cu barca fără mama lui? E posibil aşa ceva?

Strînse copilul mai aproape de piept.

— Asta-i treabă serioasă, Izzy. Omul e mort.

— Iar copilul e în viaţă. Fie-ţi milă, Tom!

Ceva din intonaţia ei îi atrase atenţia şi, în loc să o contrazică, pur şi simplu chibzui în sinea lui, cîntărind rugămintea ei, ceea ce nu făcea de obicei. Poate că ea avea nevoie să stea puţin timp cu fetiţa. Poate că îi datora asta. Urmă o pauză, iar Isabel îşi întoarse ochii spre el într-o rugăminte fără cuvinte.

— Poate că, la nevoie…, acceptă el rostind cu mare dificultate vorbele, … aş amîna pentru mîine mesajul. Dar neapărat la prima oră mîine-dimineaţă. De cum se luminează de zi.

Isabel îl sărută şi-i strînse braţul.

— Trebuie să mă întorc la felinar. Începusem să schimb tubul de vaporizare, spuse el.

Mergînd pe potecă, auzi glasul duios al lui Isabel care cînta:

„Către sud vîntul bătea, bătea, bătea,

Peste marea albastră, draga de ea“.

Deşi melodios, cîntecul nu reuşi să-l liniştească pe Tom în vreme ce urca treptele farului şi nici să-i alunge o stare de ciudată nelinişte provocată de concesia pe care o făcuse.

Capitolul 1

16 decembrie 1918

— Înţeleg perfect, spuse Tom Sherbourne.

Şedea într-o încăpere austeră, aproape la fel de încinsă ca aerul torid de afară. Ploaia de vară lovea în geamuri, făcîndu-i pe locuitorii din Sydney să traverseze în grabă strada, în căutare de adăpost.

— Condiţiile sînt foarte aspre, repetă omul de pe partea cealaltă a biroului. Nu e o ieşire la iarbă verde. Nu vreau să spun că Byron Bay e cel mai rău loc din Administraţia Farurilor, dar vreau să ştii în ce te bagi.

Îndesă tutunul cu degetul mare şi îşi aprinse pipa. Scrisoarea prin care Tom solicita postul îi spusese o poveste ce semăna cu a multor bărbaţi din vremea aceea: născut la 28 septembrie 1893; efectuat serviciul militar în timpul războiului; experienţă în utilizarea Codului Internaţional al Mijloacelor de Semnalizare şi a alfabetului Morse; condiţie fizică bună; eliberat onorabil din armată. Conform regulilor, bărbaţii care lucraseră în armată aveau prioritate.

— Nu poate fi… Tom se opri şi apoi continuă: Cu tot respectul, domnule Coughlan, nu poate fi mai rău decît pe Frontul de vest.

Coughlan se uită din nou la detaliile cuprinse în foaia de eliberare, apoi la Tom, căutînd ceva anume în ochii lui, în trăsăturile lui.

— Nu, fiule. Cred că în privinţa asta ai dreptate. Apoi enumeră cîteva reguli: Îţi plăteşti transportul pînă la locul de muncă. Eşti angajat temporar, aşa că nu vei avea concediu. Angajaţii permanenţi au concediu la sfîrşitul fiecărui contract de trei ani.

Luă stiloul gros şi semnă formularul din faţa lui. În timp ce apăsa ştampila în tuşieră, rosti:

— Bine-ai venit – şi aplică ferm ştampila de trei ori pe formular – în Serviciul pentru Administrarea Farurilor din Commonwealth.

Pe formular lucea data de 16 decembrie 1918, scrisă cu cerneală încă umedă.

*

Cele şase luni de lucru ca angajat temporar la Byron Bay, pe coasta de nord a statului New South Wales, împreună cu alţi doi paznici şi cu familiile lor, i-au arătat lui Tom ce înseamnă viaţa la Faruri. După aceea a urmat o perioadă petrecută la Maatsuyker, insula sălbatică din sudul Tasmaniei, unde ploua aproape zilnic tot anul şi unde furtuna mătura găinile şi le arunca în mare.

La Faruri, Tom are suficient timp să se gîndească la război. La chipurile şi la vocile camarazilor care stătuseră alături de el, care-i salvaseră viaţa într-un fel sau altul, la ultimele cuvinte rostite de unii dintre ei pe patul de moarte şi la vorbele de neînţeles bolborosite de alţii, cărora le făcuse totuşi un semn aprobator cu capul.

Tom nu este unul dintre acei bărbaţi cărora le atîrnă picioarele de un mănunchi de ligamente sau li se scurg măruntaiele din burtă ca nişte ţipari alunecoşi. Nici nu i s-au făcut plămînii clei şi creierul ciulama din cauza iperitei. Cu toate astea şi el e plin de cicatrice, căci trebuie să trăiască în acelaşi trup cu omul care a făcut toate lucrurile ce trebuiau făcute la vremea aceea. Poartă cu sine cealaltă umbră proiectată spre interior.

Se străduieşte să nu stăruie asupra ei: a văzut destui bărbaţi care s-au pierdut cu totul din cauza asta. Aşa că îşi vede mai departe de viaţă, trăind la un pas de acest lucru pe care nu-l poate numi. Cînd îi apar în vis anii aceia, Tom cel din vis, Tom cel cu sînge pe mîini, este un copil de vreo opt ani. Băieţelul ăsta îi înfruntă pe bărbaţii cu puşti şi baionete şi îşi face griji, căci i-au alunecat ciorapii de şcoală şi nu poate să-i ridice, pentru asta ar trebui să lase jos puşca, iar el de-abia dacă e în stare să o ţină în mîini. Şi nu reuşeşte să o găsească pe mama lui.

Cînd se trezeşte se află într-un loc unde nu sînt decît vîntul, valurile, farul şi mecanismul complicat care face ca flacăra să ardă şi lampa să se rotească. Să se rotească iar şi iar, privind tot timpul peste umăr.

Dacă va reuşi să plece destul de departe – de oameni, de amintiri – timpul îşi va face datoria.

*

Pe coasta de vest, la mii de kilometri distanţă, insula Ianus era la propriu punctul cel mai îndepărtat de casa copilăriei sale din Sydney. Dar farul de pe Ianus mai era şi ultimul petic de Australie pe care îl văzuse Tom de pe vasul ce ducea trupele în Egipt în 1915. Parfumul de eucalipt venind dinspre ţărm i-a însoţit pe mare pînă la cîteva mile, iar cînd mirosul s-a stins, Tom a simţit că îl cuprinde dintr-odată dorul după ceva ce nici măcar nu ştiuse că i-ar putea lipsi. Apoi, cîteva ceasuri mai tîrziu, lumina fidelă şi statornică, pulsînd o dată la cinci secunde, s-a ivit în zare, vie şi neclintită – punctul cel mai îndepărtat al patriei sale –, iar imaginea ei i-a stăruit în minte în timpul anilor de coşmar ce au urmat, ca o sărutare de rămas-bun. Cînd, în iunie 1920, a aflat că e nevoie urgentă de cineva pe Ianus, a avut sentimentul că lumina de acolo îl cheamă.

Legănîndu-se pe buza platoului continental, Ianus era un loc fără prea mare căutare. Deşi gradul unu de dificultate însemna că leafa este ceva mai mare, cunoscătorii spuneau că nu merită să te duci acolo pentru bani, care oricum tot puţini erau. Paznicul pe care Tom urma să-l înlocuiască era Trimble Docherty, care stîrnise multă vîlvă cînd anunţase că soţia lui transmitea mesaje vapoarelor care treceau prin zonă folosindu-se de steagurile din codul internaţional de semnalizare. Lucrul acesta nu a fost pe placul autorităţilor din două motive: în primul rînd pentru că directorul-adjunct de la Faruri interzisese cu cîţiva ani în urmă semnalizarea cu steguleţe de pe Ianus, întrucît vasele riscau să se scufunde apropriindu-se prea mult de coastă pentru a descifra mesajele; şi, în al doilea rînd, pentru că soţia în chestiune murise de curînd.

Subiectul a dat naştere unui intens schimb de scrisori, în trei exemplare, între Fremantle şi Melbourne, directorul-adjunct din Fremantle prezentînd cazul lui Docherty şi activitatea lui excepţională în faţa şefilor de la Centru, pe care nu-i interesau decît eficienţa, costurile şi respectarea regulilor. Pînă la urmă s-a ajuns la un compromis, urmînd să fie angajat temporar un paznic suplinitor, iar Docherty să primească şase luni de concediu medical.

— În mod normal nu trimitem un bărbat singur pe Ianus… e cam departe, iar soţia şi familia pot fi de mare ajutor, şi nu doar prin faptul că fac viaţa acolo mai suportabilă, îi spusese lui Tom şeful Departamentului Regional. Dar, avînd în vedere că e doar pe termen limitat… Peste două zile pleci la Partaguese, adăugă el şi-i semnă numirea pe şase luni.

Pregătiri nu avea de făcut. Nu avea de la cine să-şi ia rămas-bun. Peste două zile păşea pe pasarela vaporului, înarmat cu o raniţă şi cam atît. Nava Prometheus înaintă de-a lungul ţărmului sudic al Australiei, oprindu-se în diferite porturi în drumul său de la Sydney la Perth. Cele cîteva cabine rezervate pasagerilor de la clasa întîi erau pe puntea superioară, înspre proră. La clasa a treia, Tom împărţea cabina cu un marinar în vîrstă.

— Fac drumul ăsta de vreo cincizeci de ani, doar n-or avea neruşinarea să-mi ceară să plătesc. Le-ar aduce ghinion, ştii! spusese omul bine-dispus şi-şi îndreptase din nou atenţia spre sticla mare de rom deosebit de tare, cu care şi-a făcut de lucru pe aproape toată durata călătoriei.

Pentru a scăpa de aburii de alcool, Tom îşi făcuse obiceiul de a se plimba pe punte cam toată ziua. De regulă seara bărbaţii jucau cărţi pe puntea de jos.

Dintr-o privire îţi puteai da seama cine fusese la război şi cine stătuse acasă. Era ceva ce simţeai imediat, parcă după miros. Fiecare tindea să rămînă alături de cei de-o seamă cu el. Şederea în măruntaiele vaporului îi amintea de vasele militare care-i transportaseră mai întîi în Orientul Mijlociu şi apoi în Franţa. De cum urcau pe vas, oamenii ştiau – printr-un instinct aproape animalic – cine era ofiţer şi cine era de rang inferior; şi unde fusese fiecare. Apartenenţa la o categorie sau alta se imprimase ca o pecete de neşters asupra acelor bărbaţi. Tom nu găsea alinare în camaraderia de odinioară. Dar nici nu simţea nevoia să îi respingă.

Întocmai ca pe navele militare, unde disciplina era departe de ceea ce ar fi trebuit să fie, oamenii se străduiau să găsească o cale de a alunga monotonia călătoriei. Jocul ales era unul destul de cunoscut. Primul care reuşea să şterpelească ceva drept amintire de la un pasager de clasa întîi era cîştigător. Numai că nu era vorba de orice amintire. Articolul vizat era o pereche de chiloţi de damă. „Premiul se dublează dacă, la momentul respectiv, femeia îi are pe ea“.

Şeful găştii, pe nume McGowan, un individ cu mustaţă şi cu degetele îngălbenite de la ţigările Woodbine, spunea că a vorbit cu un steward despre lista de pasageri: oferta era săracă. Erau zece cabine cu totul. Un avocat şi soţia lui – de ăştia era mai bine să se ferească; cîteva perechi mai în vîrstă, două fete bătrîne (promiţător), dar marfa cea mai de soi era fiica unui bogătaş care călătorea singură.

— Cred că putem să ne căţărăm pe margine şi să intrăm la ea pe fereastră, anunţă el. Cine se bagă?

Riscul pe care-l presupunea o asemenea aventură nu-l surprinse pe Tom. Auzise zeci de asemenea poveşti de cînd se întorsese. Bărbaţi care se apucau să-şi rişte viaţa dintr-o toană – care săreau peste barierele de cale ferată ca într-o cursă cu obstacole; care se aruncau în mare în mijlocul curenţilor ca să vadă dacă pot ieşi teferi la suprafaţă. Atît de mulţi bărbaţi păcăliseră moartea acolo, încît acum nu se mai puteau rupe de fascinaţia ei. Şi totuşi oamenii aceştia erau acum stăpîni pe soarta lor. Şi foarte probabil doar gura era de ei. Îi lăsă cu treburile lor şi se întoarse în cabina lui, la o nouă porţie de amintiri învăluite în aburi de rom depănate de vecinul său.

În noaptea următoare, cînd avu coşmaruri mai urîte decît de obicei, Tom se hotărî să scape de ele ieşind să se plimbe pe punte. Era ora 2. La ora asta era liber să meargă unde avea chef, aşa că îşi începu plimbarea metodic, urmărind dîra luminoasă a lunii pe apă. Urcă treptele spre puntea superioară, prinzîndu-se de bara laterală pentru a amortiza balansul uşor, şi se opri o clipă în capăt bucurîndu-se de prospeţimea brizei şi de neclintirea stelelor care îşi cerneau lumina în noapte.

Cu coada ochiului zări o licărire în dreptul uşii unei cabine. Chiar şi pasagerii de la clasa întîi aveau uneori probleme cu somnul, îşi spuse el. Apoi un fel de al şaselea simţ se trezi în el – acea intuiţie inefabilă, bine cunoscută, care-i semnala ceva ce nu e în ordine. Înaintă încet spre cabină şi privi pe fereastră.

În lumina slabă zări o femeie cu spatele lipit de perete, ţintuită acolo, deşi bărbatul din faţa ei nu o atingea. Era la cîţiva centimetri de faţa ei, cu un rînjet pe care Tom îl văzuse prea adesea. Îl recunoscu pe bărbatul de pe puntea inferioară şi îşi aduse aminte de premiul pus în joc. Ce cretini! Încercă uşa şi se deschise.

— Las-o în pace! spuse el păşind în cabină.

Vorbise calm, dar cu multă autoritate.

Bărbatul se întoarse iute în loc să vadă cine a vorbit şi zîmbi cînd îl recunoscu pe Tom.

— Ei, Doamne! Credeam că eşti vreun supraveghetor. Poţi să-mi dai o mînă de ajutor, tocmai mă pregăteam…

— Am spus să o laşi în pace! Ieşi! Acum!

— Dar nu mi-am terminat treaba. Tocmai mă pregăteam să o fac fericită.

Mirosea puternic a băutură şi a tutun stătut.

Tom îi puse o mînă pe umăr prinzîndu-l cu atîta forţă, încît bărbatul icni. Femeia stătea în continuare lipită de perete, neştiind ce să facă. Bărbatul era cu vreo cincisprezece centimetri mai scund decît Tom, însă încercă oricum să-l lovească. Tom îi prinse încheietura şi i-o răsuci.

— Numele şi gradul!

— McKenzie. Soldat. CX3277.

Seria şi numărul de identificare veniseră din reflex, fără a fi solicitate.

— Soldat, cere-i scuze domnişoarei, treci înapoi în cuşeta ta şi să nu te mai prind pe punte pînă nu acostăm. Ai priceput?

— Da, să trăiţi! Se întoarse spre femeie: Vă rog să mă iertaţi, domnişoară! N-am vrut să vă fac rău.

Femeia nu răspunse, înclină doar uşor capul, stăpînită încă de frică.

— Acum ieşi! rosti Tom, iar bărbatul, trezit brusc din beţie şi pierzîndu-şi curajul, ieşi din cabină tîrşîindu-şi picioarele.

— Aţi păţit ceva? o întrebă Tom pe femeie.

— Nu, cred că nu.

— Nu v-a lovit?

— Nu m-a…, rosti ea, în egală măsură pentru sine şi pentru Tom, de fapt, nici nu m-a atins.

— Îmi cer scuze. A fost o prostie care a scăpat de sub control. Ar fi trebuit să-i pun capăt mai de mult.

Tom examină chipul femeii – ochii ei cenuşii erau mai liniştiti acum. Părul negru, despletit, îi cădea în valuri peste braţe şi îşi strîngea cu mîinile cămaşa de noapte pe lîngă gît. Tom se întinse, îi luă halatul dintr-un cui şi i-l puse pe umeri.

— Vă mulţumesc, spuse ea.

— Cred că aţi tras o sperietură zdravănă. Mă tem că unii dintre noi nu prea mai ştiu ce înseamnă să trăieşti printre oameni civilizaţi.

Ea nu spuse nimic.

— N-o să vă mai facă necazuri. Îndreptă un scaun care se răsturnase în timpul incidentului. Rămîne la latitudinea dumneavoastră, domnişoară, dacă veţi raporta sau nu cele întîmplate. Cred că nu prea mai e în toate minţile.

Ea îl privi întrebător.

— Viaţa de acolo te schimbă. Ajungi să nu mai vezi diferenţa dintre bine şi rău.

Se întoarse să plece, dar îşi vîrî din nou capul pe uşă.

— Aveţi tot dreptul să-l acuzaţi, dacă vreţi. Dar cred că are şi aşa destule necazuri. Viaţa îl pedepseşte pe bună dreptate în fiecare zi. Dar cum am spus. Rămîne la latitudinea dumneavoastră.

Şi dispăru pe uşă.

Capitolul 2

Point Partageuse¹ fusese numit astfel de exploratorii francezi care trasaseră harta limbilor de pămînt situate în colţul sud-vestic al continentului australian cu mult înainte ca britanicii să înceapă colonizarea rapidă a vestului, în 1826. De atunci coloniştii migraseră încet din Albany spre nord şi de pe rîul Swan spre sud, punînd stăpînire pe întinderile uriaşe de pădure virgină cuprinse între aceste două puncte. Pentru a face loc păşunilor au fost doborîţi copaci înalţi cît o catedrală; drumuri anemice au fost croite cu încăpăţînare, pas cu pas, de către oamenii albi ajutaţi de cai vînjoşi, iar pămîntul acesta care nu fusese nicicînd rănit de mîna omului a fost jupuit şi pîrjolit, cartografiat, măsurat şi distribuit celor ce se arătau dornici să îşi încerce norocul într-o emisferă ce le putea aduce disperarea, moartea sau averi la care nici nu visaseră.

Comunitatea de la Partageuse se adunase aici, precum praful purtat de vînt, aşezîndu-se în locul unde se întîlneau două oceane, pentru că aici era apă dulce, pămînt bun şi un golf natural. Portul nu se compara cu cel din Albany, dar era pe placul localnicilor care exportau cherestea sau lemn de santal sau carne de vită. Mici afaceri se înfiripaseră şi rezistaseră precum lichenii pe o piatră, iar oraşul îşi făcuse şcoală, biserici de toate credinţele, cu felurite stiluri în care se cîntau imnuri de tot felul; cîteva case solide din cărămidă şi piatră şi ceva mai multe construite din scînduri şi tablă. Cu timpul apăruseră prăvălii, o primărie, pînă şi un birou al companiei de transport Dalgety. Şi cîrciumi. Multe cîrciumi.

În anii copilăriei sale, Partageuse trăise cu convingerea că lucrurile adevărate se petrec în altă parte. Precum stropii ce picură dintr-un copac, veştile despre viaţa din lumea mare ajungeau aici răzleţ, doar ca nişte zvonuri. Apariţia telegrafului, în 1890, iuţise puţin lucrurile, iar după aceea cîţiva locuitori îşi instalaseră telefoane. Oraşul mersese atît de departe, încît să trimită trupe în Transvaal în 1899 şi chiar muriseră cîţiva bărbaţi, dar, în general, viaţa în Partageuse era mai degrabă un spectacol de periferie, în care nu se întîmplau nici lucruri prea grave, nici lucruri cu adevărat minunate.

Alte oraşe din vestul ţării avuseseră, desigur, un alt fel de viaţă: Kalgoorlie, de exemplu, aflat la sute de kilometri în interiorul ţării, care avea rîuri de aur sub pămînt, ascunse în deşert. Cei de acolo văzuseră bărbaţi care intraseră în mină cu o roabă şi o tigaie şi ieşiseră conducînd o maşină cumpărată cu un bulgăre mare de aur cît o pisică, într-un oraş ale cărui străzi purtau, doar parţial ironic, nume precum „Cresus“. Lumea căuta ce avea Kalgoorlie de oferit. Iar ceea ce oferea Partageuese, cherestea şi lemn de santal, era un mărunţiş: nu era marfa strălucitoare a perioadei de înflorire din Kal.

Apoi, în 1914, lucrurile s-au schimbat. Partageuese a descoperit că şi el deţinea ceva cu căutare în lume. Bărbaţi. Bărbaţi tineri. Bărbaţi voinici. Bărbaţi care îşi petrecuseră viaţa mînuind toporul, împingînd plugul şi trăind în condiţii grele. Marfă de cea mai bună calitate, bărbaţi buni de sacrificat pe altarul tacticii unei emisfere îndepărtate.

1914 a fost anul drapelelor şi al uniformelor garnisite cu piele, mirosind a nou. Abia un an mai tîrziu viaţa a început să arate altfel – s-a instalat sentimentul că nu mai era doar un spectacol de periferie cînd, în locul soţilor şi fiilor lor vînjoşi, nepreţuiţi, femeile au început să primească telegrame. Doar telegrame. Nişte petice de hîrtie scăpate din mîini înţepenite de groază şi purtate de vîntul tăios, ce te anunţau că băiatul pe care l-ai alăptat, l-ai scăldat, l-ai certat şi pentru care ai plîns era… de fapt… nu mai era. Pur şi simplu dispăruse. Partageuese a intrat în lumea mare tîrziu şi printr-o naştere dureroasă.

Fireşte că pierderea copiilor fusese totdeauna o etapă prin care erau nevoiţi să treacă. N-aveai de unde să ştii că, după conceperea unui copil, acesta se va naşte viu, sau că, după naştere, va avea o viaţă lungă. Femeile din Partageuese ştiau lucrurile astea. Natura îngăduia doar celor sănătoşi şi norocoşi să se bucure de paradisul în curs de formare. Dacă ai să te uiţi la ultima filă din Biblia oricărei familii ai să vezi ce stă scris acolo. Şi cimitirul spunea povestea copiilor care nu mai zîmbeau, ale căror glasuri – din pricina febrei sau a unui şarpe sau a unei căzături din căruţă – cedaseră în cele din urmă la rugăminţile mamelor, „Şşt, şşt, taci, puiul mamei, taci!“. Copiii care reuşeau să trăiască se obişnuiau cu noul aranjament al tacîmurilor pe masă, cu unul mai puţin, la fel cum se obişnuiau şi cu faptul că stăteau mai înghesuiţi cînd venea pe lume alt frate. Aşa cum pe ogoare se seamănă mai mult grîu decît ajunge să rodească, tot aşa Dumnezeu trimitea mai mulţi copii şi îi lua la el pe cei de prisos, conform unui calendar divin indescifrabil.

Cimitirul oraşului înregistrase toate acestea cinstit, fără să se mire, iar pietrele funerare, dintre care unele arătau ca nişte dinţi strîmbi, murdari, spuneau fără ocolişuri povestea vieţilor curmate prea devreme de gripă, de înec, de capriciile lemnului sau chiar de trăsnet. Dar în 1915 cimitirul a început să mintă. Căci bărbaţii şi tinerii din întreg ţinutul mureau cu zecile, şi totuşi cimitirul nu spunea nimic. Asta însemna implicit că bărbaţii deveniseră invulnerabili în faţa morţii timpurii, căci nu se mai ciopleau decît cruci pentru bărbaţi ajunşi la vîrsta senectuţii.

Adevărul era că trupurile tinere zăceau în noroi undeva departe. Autorităţile făceau tot ce le stătea în putinţă: acolo unde condiţiile şi bătăliile permiteau, le săpau morminte; cînd se puteau aduna laolaltă cîteva rămăşiţe şi se identificau ca fiind ale unui soldat, se făceau eforturi în acest sens, precum şi pentru înmormîntarea lui cu o ceremonie funerară de un fel sau altul. Se alcătuiau liste. Mai tîrziu s-au făcut chiar şi fotografii ale mormintelor şi, pentru cîteva lire, s-a putut pune şi o placă comemorativă. Mai tîrziu au apărut ca din pămînt tot felul de monumente închinate războiului care scoteau în evidenţă nu atît pierderile, cît mai ales ceea ce se cîştigase prin aceste pierderi, şi arătau ce minunat este să fii învingător. „Învingător şi mort, cam jalnică victorie“, bombăneau unii. Fără bărbaţi, locul era plin de goluri ca şvaiţerul. Nu se făcuseră recrutări. Nu-i forţase nimeni să plece la război.

Cea mai sinistră festă le-o jucase soarta celor pe care toată lumea îi considera „norocoşi“ pentru că reuşiseră să se întoarcă acasă: înapoi la copiii bine ferchezuiţi pentru a-şi primi cum se cuvine tatăl, la căţelul cu fundă roşie legată de zgardă ca să participe şi el la bucuria revederii. Dar căţelul simţea primul de obicei că ceva nu e cum trebuie. Şi nu doar faptul că omul îşi pierduse un ochi sau un picior, ci mai degrabă faptul că se pierduse, în general – dispăruse pe cîmpul de luptă, deşi trupul nu i se făcuse nevăzut nici o clipă. Billy Wishart de la moara lui Sadler, de exemplu. Trei copii şi o nevastă atît de bună, cum şi-ar dori orice bărbat: Billy trage vînturi şi nu mai e în stare să ducă lingura la gură fără să împroaşte cu mîncare şi să stropească toată masa cu supă, ca o batoză. Nici măcar nu-şi mai poate încheia nasturii, atît de tare îi tremură mîinile. Noaptea, cînd e singur cu nevastă-sa, nu-şi scoate hainele de pe el, se face ghem în pat, se strînge singur în braţe şi plînge. Sau tînărul Sam Dowsett, care a scăpat cu viaţă după prima debarcare la Gallipoli pentru ca apoi, la Bullecourt, să-şi piardă ambele braţe şi jumătate din faţă. Mama lui, care e văduvă, se scoală noaptea, înspăimîntată, şi se întreabă cine o să aibă grijă de băieţelul ei cînd ea o să se stingă. Nici o fată de prin împrejurimi n-o să fie atît de toantă încît să-l ia de bărbat. Goluri în şvaiţer. Ceva care nu mai este.

Vreme îndelungată, oameni au purtat pe chip expresia de nedumerire pe care o are un jucător cînd regulile se schimbă în timpul jocului. Îşi căutau alinarea în convingerea că băieţii nu muriseră în zadar: luaseră parte la măreaţa luptă pentru dreptate. Şi erau momente, uneori chiar perioade lungi, în care chiar reuşeau să creadă lucrul ăsta şi să-şi înăbuşe scrîşnetul de mînie şi disperare gata să le iasă din gîtlej ca oul dintr-o găină.

*

După război oamenii au încercat să fie îngăduitori cu bărbaţii cărora, la întoarcere, le plăcea cam prea mult să bea şi să se încaiere sau faţă de cei care nu reuşeau să se ţină de o slujbă mai mult de cîteva zile. Afacerile oraşului se aşezaseră pe făgaş într-un fel aparte. Kelly avea şi acum băcănia. Măcelăria era tot a lui Len Bradshaw, deşi Len cel tînăr de-abia aştepta să o ia în primire: asta se vedea din felul în care ocupa prea mult din spaţiul tatălui său la tejghea cînd se întindea să ia un antricot sau un cap de porc. Doamna Inkpen (care parcă nu avusese niciodată un nume de botez, deşi în particular sora ei îi spunea Popsy) preluă potcovăria cînd soţul ei, Mack, nu se mai întoarse acasă după Gallipoli. Avea un chip la fel de dur ca fierul pe care flăcăii îl băteau în copitele cailor şi o inimă pe măsură. Lucrau pentru ea nişte matahale de bărbaţi care nu spuneau decît: „Da, doamnă Inkpen“, „Nu, doamnă Inkpen“, „Trei saci plini, doamnă Inkpen“, deşi oricare dintre ei ar fi putut să o ridice de la pămînt cu două degete.

Oamenii ştiau cui să-i dea pe datorie şi cui să-i ceară banii pe loc; pe cine să creadă cînd aducea marfa înapoi şi îşi cerea banii. Magazinul de ţesături şi mercerie al lui Mouchmore făcea vînzare bună mai ales la Crăciun şi la Paşte, deşi în apropierea iernii se cerea mai multă lînă de tricotat. Şi făcea bani frumoşi şi din articole intime femeieşti. Larry Mouchmore îşi mîngîia mustaţa cu vîrfuri ascuţite ca nişte ace cînd îi corecta pe cei care-i pronunţau greşit numele („la fel ca în «muşteriu», nu ca în «maur»“), şi privea cu teamă şi nervi cînd doamna Thurkle s-a încăpăţînat să-şi deschidă un magazin de blănuri lîngă al lui. Un magazin de blănuri? La Point Partageuse? Ce să-ţi spun! Cînd magazinul s-a închis, după şase luni, el a zîmbit cu blîndeţe şi a cumpărat ce mai rămăsese în stoc, „un gest de bunăvoinţă, ca între vecini“, pentru ca apoi să vîndă totul, cu un profit frumuşel, căpitanului unui vapor care spunea că oamenii din ţara către care se îndrepta el – Canada – se dau în vînt după astfel de lucruri.

Aşa că, pe la 1920, Partageuse vădea acel amestec de mîndrie timidă şi experienţă dură ce se putea vedea în orice alt oraş din Australia de Vest. În mijlocul unui petic de iarbă, lîngă strada principală, se înălţa un obelisc nou din granit pe care erau înşirate numele bărbaţilor şi băieţilor, dintre care unii de-abia dacă împliniseră şaisprezece ani, care n-aveau să se mai întoarcă pentru a ara cîmpurile şi a doborî copacii, pentru a merge la şcoală, deşi erau mulţi în oraş care încă îi aşteptau cu nerăbdare. Treptat, vieţile au ajuns să se împletească din nou într-un soi de ţesătură în care fiecare fir se intersecta iar şi iar cu celelalte prin intermediul şcolii, muncii sau căsătoriei, urzind astfel o împletitură de nevăzut dacă nu erai din oraşul acela. Iar Ianus Rock, legată de oraş doar prin intermediul vasului de aprovizionare, de patru ori pe an, atîrna şi ea la marginea ţesăturii, ca un nasture ce stă să cadă şi să dispară oricînd undeva spre Antarctica.

*

Digul lung şi îngust din Point Partageuse era făcut din acelaşi lemn de eucalipt ca şi acela transportat de vagoanele ce îl străbăteau pentru a fi descărcate pe vase. Golful larg deasupra căruia se înălţase oraşul era de un albastru turcoaz şi, în ziua în care acostă vaporul lui Tom, strălucea precum sticla lustruită.

Bărbaţii forfoteau încolo şi încoace, încărcînd şi descărcînd, opintindu-se să ridice şi să mute marfa, strigînd sau fluierînd din cînd în cînd. Pe ţărm agitaţia continua, căci oamenii umblau de colo-colo cu un aer preocupat, pe jos, călare sau în şarete.

Excepţie de la această demonstraţie de eficienţă făcea o tînără care hrănea pescăruşii cu pîine. Rîdea ori de cîte ori arunca o coajă de pîine, de fiecare dată în alt loc, iar păsările se certau şi ţipau, dornice să cîştige premiul. Un pescăruş prinse din zbor o bucată de pîine, şi totuşi se repezi să mai apuce una, ceea ce o făcu pe fată să rîdă în hohote.

Parcă trecuseră ani întregi de cînd Tom nu mai auzise nici un hohot de rîs în care să nu se simtă asprimea şi amărăciunea. Era o după-amiază însorită de iarnă şi nu avea unde să se ducă în clipa aia; nu avea nimic de făcut. Peste cîteva zile urma să fie trimis pe Ianus Rock, după ce va fi întîlnit oamenii pe care trebuia să-i întîlnească şi va fi semnat hîrtiile pe care trebuia să le semneze. Dar deocamdată nu era obligat să scrie în jurnal, nici să lustruiască o prismă, nici să alimenteze cu combustibil rezervoarele. Iar lîngă el era un om care pur şi simplu se distra. Nici nu-şi mai amintea cînd văzuse aşa ceva ultima oară. Avu deodată sentimentul că are în faţă dovada certă a faptului că războiul chiar s-a terminat şi nu va reîncepe: cineva îşi permitea să-şi piardă timpul, să irosească un pic de mîncare şi să se distreze fără motiv şi nimeni nu se oprea să caşte gura sau să-şi arate dezaprobarea.

Se aşeză pe o bancă lîngă dig şi se lăsă mîngîiat de soare, privind-o pe fata care se juca, al cărei păr negru flutura ca o plasă aruncată în bătaia vîntului. Îi urmări degetele delicate, ce trasau contururi pe fundalul albastru. Abia după un timp observă că e drăguţă. Şi încă şi mai tîrziu că poate e chiar frumoasă. Ultima dată cînd dăduse atenţie unor astfel de lucruri fusese alt om.

— De ce zîmbeşti? îi strigă fata prinzîndu-l nepregătit: nu-şi dăduse seama că zîmbeşte.

— Scuze.

Simţi că i se aprind obrajii.

— Niciodată să nu-ţi ceri scuze pentru că zîmbeşti. Niciodată! zise ea cu un glas care ascundea o urmă de tristeţe. Apoi faţa i se lumină: Nu eşti din Partageuse.

— Nu.

— Eu sînt. Aici am trăit toată viaţa. Vrei nişte pîine?

— Mulţumesc, dar nu mi-e foame.

— Nu pentru tine, prostuţule! Ca să dai la pescăruşi. E amuzant.

Îi oferi o coajă de pîine în palma întinsă. Cu un an în urmă, poate chiar cu o zi în urmă, Tom ar fi refuzat. Dar brusc căldura şi libertatea şi surîsul ei şi ceva ce nu putea defini îl făcură să-i accepte oferta.

— Pun prinsoare că pot face să vină la mine mai mulţi decît la tine, zise fata.

— Bine. Hai să vedem! răspunse Tom.Tu dai semnalul.

— Acum! rosti ea şi amîndoi începură să arunce bucăţi de pîine sus în aer sau în unghiuri alese cu grijă, ferindu-se cînd pescăruşii se lăsau iute în zbor, ţipînd şi bătînd din aripi cu atîta furie, de parcă erau o furtună dezlănţuită.

În cele din urmă, cînd terminară pîinea, Tom întrebă rîzînd:

— Ei, ia spune, cine a cîştigat?

— Ah! Am uitat să mai ţin socoteala! răspunse fata ridicînd din umeri. Hai să zicem că sîntem la egalitate.

— Corect, spuse Tom, punîndu-şi pălăria şi luîndu-şi raniţa. Ar trebui să-mi văd de drum. Mulţumesc. Mi-a făcut mare plăcere.

— N-a fost decît o joacă de copii, zîmbi ea şi ridică din nou din umeri.

— Păi, îţi mulţumesc că mi-ai amintit ce amuzant e să te joci. Îşi trecu raniţa peste umărul puternic. Îţi doresc o după-amiază plăcută, domnişoară! adăugă el cu o uşoară înclinare a capului şi o porni în sus pe deal, spre oraş.

*

Tom sună la uşa pensiunii de pe strada principală. Era teritoriul doamnei Mewett, o femeie de vreo şaizeci şi ceva de ani, îndesată ca o piperniţă, care îl repezi zicînd:

— Mi-ai spus în scrisoare că nu eşti însurat şi că vii din răsărit, aşa că tare te-aş ruga să nu uiţi că acum eşti în Partageuse. Te afli într-o casă de creştini, aici nu se bea alcool şi nu se fumează.

Tom dădu să-i mulţumească pentru cheia pe care ea o avea în mînă, dar femeia o ţinu cu multă îndîrjire şi continuă:

— Să nu-mi vii aici cu obiceiuri de prin ţări străine: las’ că ştiu eu cum stă treaba. Eu schimb aşternuturile marţea şi n-am de gînd să le frec ca să le curăţ, dacă pricepi ce vreau să spun. Uşile se încuie la zece, micul dejun se serveşte la şase şi dacă nu vii, rămîi flămînd. Ceaiul e la cinci şi jumătate şi regula este aceeaşi. Prînzul ţi-l iei în altă parte.

— Vă mulţumesc foarte mult, doamnă Mewett, rosti Tom, ferindu-se să zîmbească de teamă să nu încalce vreo regulă.

— Apa caldă mai costă un şiling pe săptămînă. Tu hotărăşti dacă vrei sau nu. După ştiinţa mea, apa rece nu-i face rău unui bărbat de vîrsta ta.

Îi puse hotărît cheia în mînă. Pe cînd ea se depărta şchiopătînd pe culoar, Tom se întrebă dacă există şi un domn Mewett care o făcuse să îndrăgească atît de mult bărbaţii.

În camera lui, undeva în spatele casei, îşi desfăcu raniţa de doc şi îşi aşeză în ordine săpunul şi cele necesare pentru bărbierit pe singura poliţă existentă. Îşi împături izmenele şi ciorapii şi le puse în sertar, îşi agăţă cele trei cămăşi şi cele două perechi de pantaloni, costumul cel bun şi cravata în şifonierul îngust. Îşi vîrî o carte în buzunar şi porni să exploreze oraşul.

Partageuse era înconjurat de întinderi de eucalipt de mai multe soiuri, cu toate că cele mai multe din pădurile străvechi erau acum afectate de tăieri. Strada principală oferea acelaşi amestec de maşini, cai şi şarete, dar într-o proporţie inversă faţă de cel din Sydney, căci numărul animalelor îl depăşea pe cel al maşinilor. Cu toate că prăvăliile aveau faţade impunătoare, pentru a sugera mărime şi importanţă, doar cîteva clădiri aveau etaj. Tropotul copitelor lovind pavajul din cuburi de eucalipt al străzilor răsuna clar, iar şuierul unui tren încărcat cu cherestea plutea peste oraş la fel ca fumul pe care-l lăsa în aerul neclintit.

Cam într-o jumătate de oră Tom parcurse toate străzile din Partageuse şi, după ce sfîrşi, porni în căutarea unei cîrciumi. Din gama de localuri pe care le oferea oraşul, alese Împărăteasa pentru că firma promitea „cea mai plăcută grădină unde se serveşte bere din sud-vestul ţării“. Rămase acolo o oră, la umbră, sorbind încet berea blondă indiană şi răsfoind Animale sălbatice din Australia de Vest, ilustrată cu desene ale unor păsări şi marsupiale greu de imaginat, şi rostindu-le cu glas tare numele exotice. Le acordă o atenţie sporită celor pe care le-ar putea întîlni pe insulă.

— Aşa deci, pleci pe Ianus? îl întrebă fata de la bar cînd îi aduse a doua bere.

El se încruntă nedumerit.

— Ăsta-i un oraş mic. Dar o să te obişnuieşti: toată lumea ştie ce face toată lumea, spuse fata.

— Păi… eu…

Tînăra izbucni în rîs şi-i făcu cu ochiul.

— Nu e chiar aşa de mic. Soră-mea mai face curat uneori la doamna Mewett. Mi-a spus că te-a văzut ieri cînd ai venit.

— Aha! făcu Tom fără să se simtă mai liniştit.

— Eu sînt Queenie, se prezentă femeia zîmbindu-i cam prea prietenos. Cum eşti doar în vizită pe aici, facem noi cinste cu berea asta. Flăcăi chipeşi ca tine nu se văd prea des în Partageuese…

Tom zîmbi ceva mai rezervat.

— Vă mulţumesc, domnişoară, dar aş prefera să plătesc, spuse el şi scoase din buzunar şase penny. În felul ăsta sînt sigur că n-o să mă îmbăt…

— Vrea cineva să fie tot timpul treaz? Distrează-te un pic înainte să pleci acolo. N-ar fi bine?

Se apropie ceva mai mult şi-i atinse mîna cînd luă banii. Parfumul ei de trandafiri înecă prospeţimea eucalipţilor.

— Credeţi-mă, n-aş vrea să dau ochii cu doamna Mewett pe jumătate beat. Vă mulţumesc oricum.

Pe cînd Queenie se depărta cu paşi legănaţi, imaginea ei văzută din spate îi readuse în minte nenumărate scene petrecute în orăşele din Franţa sau din Flandra. Simţi că-l ia cu frig şi îşi concentră din nou atenţia asupra cărţii, rostind pe tăcute silabele ce reproduceau ţipătul bufniţei Boobook pentru a-şi alunga amintirile.

*

A doua zi dimineaţă dialogul coţofenelor şi pescăruşilor kookaburra îl trezi pe Tom înainte de ivirea zorilor. Mai rămase în pat o vreme, ştiind că va trece mult timp pînă va mai putea să doarmă pînă după răsăritul soarelui, dar arcurile care-l împungeau în spate, în ciuda saltelei subţiri umplute cu bumbac, îl făcură în cele din urmă să se ridice în picioare.

După ce luă micul dejun, se duse pînă la colţ să-şi cumpere un ziar. În aceeaşi prăvălie putea găsi unelte de pescuit, lumînări, ba chiar şi un topor, dar el alese Western Mail, „tipărit cu mîndrie marţea, joia şi sîmbăta chiar aici în sud-vest“.

Cînd îi întinse cei doi penny vînzătorului, un glas ce-i păru cunoscut spuse:

— The West Australian e mai bun. Pe ăsta îl citeşte tata.

Tom se întoarse şi o văzu pe fata de pe dig.

— Mi s-a terminat aţa pentru fusta nouă.

Soţia vînzătorului îşi făcu apariţia din spatele magazinului ca să o servească.

— Aveţi nişte bumbac albastru deschis, doamnă Patmore? Mă duceam pînă la cizmar… mă întorc într-o clipă să-l iau – şi ieşi iute din prăvălie.

— Ştiţi, dacă mă gîndesc mai bine, o să cumpăr totuşi The West Australian, dacă nu vă supăraţi, îi spuse Tom vînzătorului.

*

Ultima datorie a lui Tom Sherbourne în Partageuse era aceea de a lua cina cu şeful portului şi soţia acestuia. Căpitanul Percy Hasluck răspundea de toate angajările şi plecările din port şi exista obiceiul ca orice paznic de far nou-venit la Ianus să fie invitat la el la masă înainte de a porni spre insulă.

Tom se spălă şi se bărbieri din nou după-amiază, se dădu cu briantină, îşi puse guler şi se îmbrăcă în costum. Soarele şi cerul senin din zilele anterioare fuseseră înlocuite de nori şi de un vînt aspru ce venea direct din Antarctica, aşa că îşi luă pe el şi paltonul, din precauţie.

Cum funcţiona încă după standardele din Sydney, plecă cu mult timp înainte, pentru a parcurge pe jos drumul necunoscut, aşa că ajunse cam devreme. Gazda îl întîmpină cu un zîmbet larg şi, cînd Tom îşi ceru scuze că a ajuns prea devreme, „Doamna Căpitan Hasluck“, după cum o prezentă soţul ei, îşi împreună mîinile şi zise:

— Vai de mine, domnule Sherbourne! Chiar nu e cazul să vă cereţi scuze că ne onoraţi cu prezenţa dumneavoastră cu atîta promptitudine. Mai ales că aţi venit cu nişte flori atît de frumoase!

Inspiră parfumul trandafirilor de toamnă pe care îi culesese Tom, după ce negociase preţul, din grădina doamnei Mewett. Apoi privi în sus spre el, de la înălţimea ei mult mai mică.

— Ei, Doamne! Dar sînteţi aproape la fel de înalt ca farul însuşi! rosti ea şi chicoti, încîntată de propria ei glumă.

Căpitanul îi luă pălăria şi paltonul şi îl îmbie:

— Pofteşte în salon!

Iar soţia lui îl completă ironic:

— Îi zise păianjenul muştei!

— Ei, ce năstruşnică mai e şi femeia asta! exclamă căpitanul, răspunzînd astfel unei glume care nu-i displăcea deloc.

Pe Tom îl încercă teama că seara s-ar putea dovedi prea lungă.

— Ce să vă pun? Puţină vişinată? Sau vin de Porto?

— Ai milă de bietul băiat şi adu-i nişte bere, doamnă căpitan, interveni soţul rîzînd. Apoi îl bătu pe Tom prieteneşte pe spate şi-i spuse: Ia loc şi spune-mi totul despre tine, tinere!

Clopoţelul de la intrare îl salvă pe Tom.

— Te rog să mă scuzi! zise căpitanul Hasluck.

Dinspre holul de la intrare, Tom auzi:

— Cyril, Bertha, ce bine că aţi reuşit să veniţi. Daţi-mi pălăriile.

Doamna căpitan reveni în salon cu o sticlă de bere şi cîteva pahare pe o tavă de argint şi spuse:

— Ne-am gîndit să invităm şi nişte prieteni, să faceţi cunoştinţă cu cîţiva localnici. Partageuse e un oraş foarte prietenos.

Tom îşi aminti de Queenie şi îşi spuse că oraşul era într-adevăr foarte prietenos. În realitate se simţea mai bine pe teritoriul doamnei Mewett, care ştia una şi bună şi nu se abătea de la principiile ei.

Căpitanul îi aduse în salon pe oaspeţii nou-veniţi, două persoane nu tocmai vesele: Cyril Chipper, preşedintele Consiliului Local pentru Drumuri, un bărbat plinuţ, şi soţia lui, Bertha, o femeie slabă ca un firicel de apă ce curge de la o cişmea.

— Ei, cum vi se par drumurile de pe la noi? se lansă Cyril în discuţie imediat ce se făcură prezentările. Şi, atenţie, fără menajamente! Comparîndu-le cu cele din partea de răsărit, cum le găsiţi?

— Ei, lasă bietul om în pace, Cyril! interveni soţia căpitanului, de parcă dojenea un căţel.

Tom primi cu recunoştinţă nu doar cuvintele ei, ci şi sunetul clopoţelului care se auzi din nou.

— Bill, Violet! Mă bucur să vă văd, rosti căpitanul după ce deschise uşa de la intrare. Iar tu, domnişoară, te faci tot mai frumoasă pe zi ce trece.

Introduse în salon un bărbat solid, cu favoriţi cărunţi, şi pe soţia acestuia, o femeie robustă, roşie la faţă.

— Dînsul este Bill Graysmark, soţia lui, Violet, şi fiica lor… dar unde a dispărut fata? întrebă el uitîndu-se în jur. Oricum, pe-aici pe undeva e şi fiica lor, bănuiesc că o să apară ea imediat. Bill e directorul şcolii de aici, din Partageuse.

— Mă bucur să vă cunosc, spuse Tom dînd mîna cu bărbatul şi salutînd-o politicos pe femeie printr-o înclinare a capului.

— Vasăzică, credeţi că o să puteţi face faţă pe Ianus, nu?

— Am să aflu în curînd, spuse Tom.

— E cam trist acolo, să ştiţi.

— Aşa am auzit şi eu.

— Pe Ianus nu sînt drumuri, fireşte, interveni Cyril Chipper, în încercarea de a întoarce cursul conversaţiei spre el.

— Păi, cred că nu, spuse Tom.

— Nu am o părere prea grozavă despre un loc unde nu sînt drumuri, chiar deloc, insistă Chipper pe un ton ce părea să dea de înţeles că situaţia are implicaţii morale.

— Faptul că nu sînt drumuri este cea mai mică dintre problemele tale, fiule, adăugă Graysmark.

— Hai, tată, las-o baltă! Fiica, cea care nu-şi făcuse pînă atunci apariţia, intră pe uşa din spatele lui Tom. Asta-i lipseşte acuma bietului om, să-ţi audă poveştile triste şi deprimante.

— Ei, ţi-am spus eu c-o să apară şi ea! zise căpitanul Hasluck. Iat-o pe Isabel Graysmark! Isabel, dînsul este Tom Sherbourne.

Tom se ridică în picioare să o salute, iar în priviri le licări un semn de recunoaştere. El tocmai se pregătea să aducă vorba de pescăruşi, dar ea îl reduse la tăcere spunînd:

— Mă bucur să vă cunosc, domnule Sherbourne.

— Tom, dacă nu vă supăraţi, spuse el trăgînd concluzia că fata nu avea voie să-şi petreacă după-amiezile hrănind pescăruşii cu pîine. Mă cheamă Tom.

Şi se întrebă ce alte secrete se ascund în spatele zîmbetului ei poznaş.

Seara se desfăşură destul de plăcut, soţii Hasluck îi povestiră lui Tom istoria ţinutului şi a construirii farului, pe vremea cînd încă trăia tatăl căpitanului.

— E foarte important pentru negoţ, îl asigură şeful portului. Oceanul Sudic e plin de capcane la suprafaţă, ca să nu mai vorbim şi de şirul acela de creste subacvatice. Siguranţa transporturilor este cheia afacerilor, oricine ştie.

— Fireşte, siguranţa transporturilor se bazează pe calitatea drumurilor, începu din nou Chipper, gata să se lanseze într-o variaţie pe singura sa temă de conversaţie.

Tom încercă să pară că urmăreşte ce spune el, dar Isabel, pe care o vedea cu coada ochiului, îi distrăgea atenţia. Datorită unghiului în care era aşezat fotoliul ei, ceilalţi nu o vedeau, iar ea începuse să facă, prin expresia feţei, comentarii ironic-serioase la adresa spuselor lui Cyril Chipper, dînd astfel un mic spectacol de pantomimă ce însoţea fiecare propoziţie rostită de el.

Spectacolul continuă astfel, iar Tom se luptă să-şi păstreze un aer serios, pînă cînd, în cele din urmă, izbucni într-un hohot de rîs pe care îl mască transformîndu-l într-un acces de tuse.

— Ai păţit ceva, Tom? întrebă soţia căpitanului. Mă duc să-ţi aduc un pahar cu apă.

Incapabil să-şi ridice privirea, tuşind încă, Tom zise:

— Mulţumesc, vin şi eu cu dumneavoastră. Nu ştiu ce m-a apucat.

Cînd Tom se ridică, Isabel îşi luă un aer cît se poate de serios şi zise:

— Cînd se întoarce Tom, va trebui să-i povestiţi cum faceţi drumuri din lemn de eucalipt jarrah, domnule Chipper. Şi întorcîndu-se spre Tom: Să nu stai mult. Domnul Chipper ştie o mulţime de lucruri interesante.

Şi-i zîmbi cu inocenţă, iar pe buze îi trecu un tremur de-o clipă cînd Tom îi întîlni privirea.

Cînd reuniunea se apropie de sfîrşit, oaspeţii îi făcură lui Tom urări de bine pentru perioada şederii pe Ianus.

— După cîte îmi dau seama, eşti făcut dintr-o stofă numai bună pentru aşa ceva, spuse Hasluck, iar Billy Graysmark îi susţinu părerea încuviinţînd din cap.

— Vă mulţumesc, mi-a făcut plăcere să vă cunosc pe toţi, rosti Tom dînd mîna cu domnii şi înclinîndu-se uşor în faţa doamnelor în chip de salut. Pe cînd oaspeţii se retrăgeau îi spuse încetişor lui Isabel: Şi îţi mulţumesc că m-ai ajutat să capăt nişte noţiuni atît de temeinice despre construcţia de drumuri în Australia de Vest. Îmi pare foarte rău că nu pot să mă revanşez.

Şi grupul se risipi în noaptea ce aducea semne de iarnă.

1. Point Partageuse – Capul Partageuse (n. tr.).