Orhan Pamuk, Kar

Copyright © 2002, Iletisim Yayincilik A.S.

All rights reserved

© 2012, 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6794-9

ISBN PDF: 978-973-46-6795-6

ISBN print: 978‑973‑46‑6695-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Sadìk Güleç/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ORHAN PAMUK s-a născut în 1952, la Istanbul, şi a crescut într-o familie numeroasă, asemănătoare acelora pe care le descrie în romanele Cartea neagră şi Cevdet Bey şi fiii săi, într-un cartier înstărit din Nişantaşı. La 23 de ani, Orhan Pamuk se hotărăşte să devină romancier; trăieşte retras în apartament şi începe să scrie. Cu excepţia unei perioade de trei ani petrecute la New York, a locuit numai la Istanbul. Scrie romane de treizeci de ani şi nu a avut niciodată altă meserie. Cărţile i-au fost traduse în mai mult de cincizeci de limbi, iar unul dintre cele mai apreciate romane ale sale, Mă numesc Roşu, a câştigat în anul 2003 IMPAC Dublin Literary Award. În 2006, Orhan Pamuk primeşte Premiul Nobel pentru Literatură, fiind, cu o unică excepţie, cel mai tânăr ales al acestui premiu, în toată istoria sa.

Pentru Rüya

Interesul nostru se îndreaptă spre hotarul întunecat al lucrurilor. Tâlharul cinstit, ucigaşul duios, Ateul superstiţios.

Robert Browning, Bishop Blougram’s Apology

Într-o operă literară, politica este ca un foc de pistol într-o sală de concert – ceva vulgar, ce nu poate fi, totuşi, ignorat.
Vom vorbi despre lucruri foarte urâte…

Stendhal, Mănăstirea din Parma

Nimiciţi plebea, zdrobiţi-o, reduceţi-o la tăcere. Pentru că iluminarea adusă de Europa este mult mai însemnată decât ea.

Dostoievski, Note de lucru la Fraţii Karamazov

Occidentalul din mine s-a simţit stânjenit.

Joseph Conrad, Sub ochii Occidentului

1

Liniştea zăpezii

CĂLĂTORIA LA KARS

„Liniştea zăpezii“, cugeta bărbatul aşezat în autobuz, chiar în spatele şoferului. Dacă ar fi fost vorba de începutul unei poezii, ar fi numit ceea ce simţea atunci „liniştea zăpezii“.

Prinsese în ultima clipă maşina care urma să-l poarte de la Erzurum la Kars. Ajunsese la autogara din Erzurum venind de la Istanbul, după o călătorie cu autobuzul care durase două zile, pe viscol, şi, pe când colinda coridoarele soioase şi reci, cu geanta de voiaj în mână, încercând să afle de unde pleca maşina care urma să-l ducă la Kars, cineva îi spusese că aceasta tocmai se pregătea să plece.

Cum nu mai voia să deschidă încă o dată portbagajul pe care abia îl închisese, ajutorul de şofer al hârbului de tip Magirus îi spusese că se grăbeau, aşa încât îşi luase cu el, în maşină, geanta mare de voiaj, de culoare vişiniu-închis, marca Bally, pe care o ţinea acum între picioare. Deasupra călătorului aşezat la fereastră atârna un palton gros, cenuşiu, pe care şi-l cumpărase cu cinci ani în urmă la Frankfurt, de la Kaufhof¹. Să spunem încă de pe acum că, de-a lungul zilelor pe care urma să le petreacă la Kars, paltonul acela frumos, din stofă pufoasă, urma să devină pentru el un motiv de ruşine şi de stinghereală, dar şi de încredere.

De îndată ce maşina s-a pus în mişcare, a început să fulguiască; în acest răstimp, călătorul aflat pe scaunul de la geam contempla, cu ochii larg deschişi, în speranţa de a zări ceva nou, cartierele, băcăniile şi cuptoarele de pâine, mici şi sărăcăcioase, ori cafenelele dărăpănate de la periferia Erzurumului. Ninsoarea era mai deasă decât în cursul călătoriei de la Istanbul la Erzurum, iar fulgii de zăpadă, mai mari. Dacă nu ar fi fost ostenit de atâta drum şi ar fi privit mai stăruitor fulgii vajnici de zăpadă care se rostogoleau din cer ca penetul păsărilor, peregrinul aşezat pe locul de la geam ar fi fost în măsură să întrevadă viscolul cumplit care se apropia şi, dându-şi seama, poate, de la bun început, că pornea într-o călătorie care avea să-i schimbe întreaga viaţă, ar fi putut face cale întoarsă.

Dar nici măcar nu-i trecea prin minte aşa ceva. De cum s-a lăsat seara, şi-a aţintit ochii asupra cerului, care era mai luminos decât pământul, şi a privit fulgii de zăpadă din ce în ce mai semeţi, spulberaţi de vânt, văzând în ei nu atât prevestirea urgiei care dădea târcoale, cât semnele redobândite ale unei fericiri şi ale unei inocenţe care-şi aveau obârşia în copilăria sa. Bărbatul aşezat la geam revenise, după doisprezece ani de absenţă, la Istanbul – oraşul copilăriei şi al celor mai fericiţi ani ai săi –; cu o săptămână în urmă, la moartea mamei, rămăsese în oraş patru zile, iar apoi pornise în călătoria spre Kars, pe care nu o avusese deloc în vedere. Simţea că frumuseţea neasemuită a ninsorii îl făcea chiar mai fericit decât Istanbulul, pe care abia izbutise să-l revadă, după multă vreme. Era poet, iar într-o poezie pe care o scrisese mai demult, şi pe care cititorii din Turcia nu o cunoşteau decât prea puţin, scrisese că o dată în viaţă ninge şi în visele noastre.

Pe când ningea stăruitor, liniştit, ca în vise, călătorul aşezat la fereastră şi-a primenit sufletul, retrăind acele simţăminte de nevinovăţie şi simplitate după care tânjea de multă vreme, şi s-a pomenit însufleţit de credinţa senină că avea să se poată simţi ca acasă în acea lume. Peste puţin timp, a făcut un lucru pe care nu-l mai făcuse de mult şi care nici măcar nu-i trecuse prin minte: a adormit în scaun.

Să profităm de aceste momente de somn şi să oferim pe-ndelete câteva amănunte despre el. Deşi trăia de doisprezece ani în Germania, ca refugiat politic, nu se arătase niciodată prea interesat de politică. Adevărata lui pasiune se îndrepta spre poezie, aşa cum se-ntâmpla şi cu gândurile sale. Avea patruzeci şi doi de ani, era celibatar şi nu fusese căsătorit niciodată. Deşi nu-ţi dădeai seama de asta, căci era ghemuit în scaun, era mai înalt decât cei mai mulţi dintre turci, avea tenul deschis la culoare – paloarea i se accentuase în timpul călătoriei – şi părul şaten. Era un om timidă, căreia-i plăcea singurătatea. Dacă ar fi ştiut că, la puţin timp după ce adormise, capul îi alunecase pe umărul, iar apoi pe pieptul vecinului său de scaun, zdruncinat cum era de autobuz, s-ar fi simţit nespus de stânjenit. Călătorul al cărui trup se prăvălise peste cel al vecinului de alături era un om onest, însufleţit de cele mai bune intenţii şi, din pricina acestor însuşiri, era mereu trist, asemenea eroilor lui Cehov, pasivi şi neîmpliniţi în viaţa personală. Vom reveni adeseori mai târziu la chestiunea tristeţii sale. Să mai precizez repede că bărbatul, despre care îmi dau seama că nu va izbuti să doarmă prea mult în această poziţie incomodă, se numea Kerim Alakuşoğlu², dar că, neplăcându-i deloc numele său, prefera să i se spună Ka, de la iniţialele celor două nume, aşa cum vom proceda şi noi în această carte.

Încă de pe vremea şcolii, se semna cu încăpăţânare, pe temele pentru acasă şi pe lucrările de control, „Ka“, aşa cum avea să se semneze şi mai târziu pe foile de examen de la universitate, riscând de fiecare dată să provoace discuţii în această privinţă cu profesorii şi cu funcţionarii de stat. Pentru că îşi publica şi cărţile de poezie sub acelaşi nume, pe care izbutise să îl impună mamei, restului familiei şi prietenilor săi, numele Ka se bucura de o faimă oarecum misterioasă atât în Turcia, cât şi printre turcii din Germania. Acum, după plecarea din autogara din Erzurum, am să adaug şi eu, asemenea şoferului care le urează pasagerilor călătorie plăcută: „Drum bun, dragă Ka!“. Nu vreau însă să vă amăgesc: sunt un vechi prieten al lui Ka şi ştiu, încă înainte de a începe să depăn această poveste, ce s-a petrecut cu el la Kars.

După ce a trecut de Horasan, autobuzul a cotit spre nord, îndreptându-se spre Kars. Pe una dintre serpentine şi-a făcut apariţia pe neaşteptate o căruţă, aşa încât şoferul a frânat brusc, iar Ka s-a trezit imediat. N-a avut nevoie de prea mult timp ca să se integreze în atmosfera de solidaritate care domnea în maşină. Când autobuzul încetinea la curbe ori pe buza genunilor căscate în stâncă, se ridica şi el în picioare pentru a vedea mai bine drumul, asemenea celorlalţi călători. Deşi se afla chiar în spatele şoferului, se străduia să-i arate cu degetul unui alt călător care, bucuros să-i fie de folos bărbatului de la volan, ştergea parbrizul aburit, câte un colţ de geam ce scăpase atingerii acestuia (ajutorul său nu a fost remarcat), iar când viscolul s-a înteţit şi ştergătoarele nu mai izbuteau să cureţe geamul, devenit dintr-odată alb ca neaua, încerca să ghicească, odată cu şoferul, în ce parte se aşternea asfaltul, care devenise invizibil.

Indicatoarele rutiere nu se mai zăreau din pricina zăpezii depuse pe ele. Când viscolul s-a înteţit, şoferul a stins farurile de distanţă, autobuzul s-a cufundat în beznă, iar drumul a devenit mai lesne vizibil în semiîntuneric. Călătorii copleşiţi de spaimă priveau fără să scoată o vorbă străzile târguşoarelor sărmane îngropate în zăpadă, luminile palide ce răzbăteau din casele dărăpănate, cu un singur cat, drumurile deja troienite ale satelor îndepărtate şi prăpăstiile abia luminate de lămpile de pe margine. Când se întâmpla să vorbească, o făceau în şoaptă.

Vecinul de scaun, în braţele căruia se prăvălise mai devreme, l-a întrebat pe Ka, pe acelaşi ton şoptit, ce căuta la Kars. Era lesne să-ţi dai seama că nu era de prin partea locului…

— Sunt gazetar, a şoptit Ka…

Asta nu era adevărat.

— Mă duc acolo pentru alegerile municipale şi pentru femeile care s-au sinucis.

Asta era adevărat.

— Toate gazetele de la Istanbul au scris că primarul din Kars a fost ucis şi că femeile s-au sinucis, a spus vecinul lui de scaun, cu o patimă despre care Ka n-a izbutit să-şi dea seama dacă vădea fală ori ruşine.

În timpul călătoriei, Ka a tăifăsuit la răstimpuri cu săteanul acela delicat şi chipeş pe care avea să-l reîntâlnească peste trei zile la Kars, pe când rătăcea pe bulevardul Halitpaşa cu lacrimile şiroindu-i pe obraji. A aflat că o dusese pe mama lui la Erzurum pentru că spitalul din Kars nu mai făcea faţă, că era crescător de animale în satul lui, aflat în împrejurimile Karsului, că o duceau greu, dar că nu era un răzvrătit, că nu pentru el îşi făcea sânge rău, ci – din motive pe care nu i le-a desluşit lui Ka – pentru ţara lui, că se bucura de faptul că o persoană instruită, aşa cum era Ka, venea tocmai de la Istanbul ca să se intereseze de necazurile locuitorilor din Kars. În cuvintele lui simple, în ţinuta mândră pe care o adopta în timp ce vorbea se vădea o anumită nobleţe, care trezea respectul lui Ka.

Ka simţea că prezenţa bărbatului de lângă el îi insufla tihnă. Îşi amintea de acea linişte aparte care obişnuia să-l cuprindă odinioară, ori de câte ori încerca afecţiune faţă de o persoană mai slabă decât el, pe care o înţelegea – linişte pe care n-o cunoscuse niciodată de-a lungul celor doisprezece ani petrecuţi în Germania. În asemenea clipe, se străduia să privească lumea prin ochii celui care îi inspira dragoste şi compasiune. Ka îşi dădea seama că, purtându-se astfel, era mai puţin înfricoşat de viscolul care nu se mai sfârşea, că nu aveau să se rostogolească în prăpastie şi că maşina urma să ajungă cu bine, deşi mai târziu decât ar fi trebuit, la Kars.

La ora zece, când autobuzul a pătruns pe străzile înzăpezite ale Karsului, cu trei ore întârziere, Ka n-a mai recunoscut oraşul. N-a izbutit să-şi dea seama nici unde se găsea clădirea gării, care i se ivise în faţa ochilor într-o zi de primăvară, cu douăzeci de ani în urmă, când venise aici cu un tren cu aburi, nici unde se afla hotelul Republica, cu telefoane în fiecare cameră şi la care îl condusese surugiul. Părea că totul se ştersese, se făcuse nevăzut sub zăpadă. Mai aminteau de trecut doar câteva trăsuri aflate în aşteptarea călătorilor, la autogară, dar oraşul arăta cu mult mai trist şi mai amărât decât cu ani în urmă, când îl văzuse Ka. A zărit, pe ferestrele îngheţate ale maşinii, blocuri de beton, de felul celor care se ridicaseră pretutindeni în Turcia în ultimii zece ani, panouri de plexiglas, care făceau ca toate locurile să semene unul cu altul, şi afişe electorale care atârnau de frânghii, de-a curmezişul străzilor.

De îndată ce a coborât din autobuz şi a păşit în zăpada afânată, a simţit un frig pătrunzător, care i se strecura de-a lungul picioarelor, pe sub pantaloni. Pe când întreba de hotelul Zăpada Palas, la care îşi rezervase loc telefonic, de la Istanbul, a zărit printre călătorii care-şi recuperau bagajele de la ajutorul şoferului nişte chipuri familiare, dar, din pricina ninsorii, n-a reuşit să le identifice.

Avea să le revadă la restaurantul Plaiul Verde, către care s-a-ndreptat după ce s-a instalat la hotel: un bărbat îmbătrânit, obosit, dar încă arătos şi stilat, şi o femeie grasă, dar plină de vioiciune, despre care se putea deduce că era tovarăşa lui de viaţă. Ka îşi amintea de ei de la Istanbul, din piesele cu tematică politică, ticsite de sloganuri, ale anilor ’70; bărbatul se numea Sunay Zaim. În vreme ce se uita la ei, dus pe gânduri, şi-a dat seama că femeia aducea cu una dintre colegele lui de clasă de la şcoala primară. Ka a observat că şi ceilalţi bărbaţi de la masa lor aveau aceleaşi chipuri ofilite, cadaverice, caracteristice persoanelor din lumea teatrului: ce făcea modesta trupă teatrală în oraşul acela uitat, în noaptea aceea de februarie potopită de ninsoare? Înainte de a ieşi din locanta care, cu douăzeci de ani în urmă, era frecventată mai cu seamă de funcţionari la patru ace, cu cravată, Ka a avut impresia că l-a zărit la o masă pe unul dintre protagoniştii violenţi ai stângii anilor ’70. I se părea că, sub înrâurirea ninsorii, amintirile i se şterseseră, aşa cum se întâmplase şi cu oraşul Kars şi cu restaurantul, care deveniseră mai sărmane şi îşi pierduseră strălucirea de altădată.

Oare străzile să fi fost pustii din pricina ninsorii, sau pe trotuarele acelea îngheţate nu păşea aproape nimeni, niciodată? A citit cu băgare de seamă afişele electorale de pe ziduri, anunţurile publicitare ale şcolilor particulare şi ale restaurantelor, precum şi nişte postere atârnate de curând de prefectură, care pledau împotriva curmării vieţii şi pe care scria „omul este o culme a creaţiei lui Allah, iar sinuciderea – o blasfemie“. Într-o ceainărie cu geamurile îngheţate, pe jumătate plină, a văzut o mulţime de bărbaţi care se uitau la televizor. Când i-au apărut în faţa ochilor vechile clădiri de piatră ridicate de ruşi, care îi rezervaseră Karsului un loc aparte în memoria sa, s-a simţit ceva mai uşurat.

Hotelul Zăpada Palas era un edificiu elegant, construit de ruşi în stil baltic. Pentru a pătrunde în clădirea rafinată, cu două etaje, cu ferestre înalte şi înguste, trebuia să treci pe sub o arcadă care dădea într-o curte. Pe când se strecura pe sub acea arcadă, aflată îndeajuns de sus pentru ca trăsurile să treacă pe sub ea cu uşurinţă, cu o sută zece ani în urmă, Ka a încercat o emoţie nelămurită, dar era atât de ostenit, încât nu a cugetat prea mult asupra ei. Să spunem, cu toate acestea, că emoţia sa se lega de unul dintre motivele care-l aduseseră la Kars: pe când se găsea la Istanbul, cu trei zile în urmă, se dusese în vizită la ziarul Cumhuriyet³, unde se întâlnise cu Taner, prietenul lui din tinereţe, iar acesta îi povestise că la Kars urmau să aibă loc alegeri municipale şi, mai cu seamă, că printre fetele din Kars bântuia o epidemie de sinucideri ciudată, aşa cum se întâmplase şi la Batman⁴, după care îi propusese să se ducă acolo dacă dorea să scrie ceva pe aceste teme şi să cunoască adevărata faţă a Turciei după doisprezece ani de absenţă, urmând să primească în acest scop o legitimaţie de presă temporară, pentru că nici un alt gazetar nu se arătase prea dornic de o asemenea însărcinare; adăugase că frumoasa Ipek⁵, colega lor de facultate, se afla şi ea în acelaşi oraş. Ipek se despărţise de Muhtar, dar locuia la hotelul Zăpada Palas, cu tatăl şi cu sora ei. În vreme ce asculta cuvintele lui Taner, care obişnuia să scrie comentarii politice pentru gazeta Cumhuriyet, Ka îşi adusese aminte de frumuseţea lui Ipek.

După ce a urcat la etajul al doilea, în camera 203, a cărei cheie i-a înmânat-o recepţionerul Cavit, care se uita la televizorul din holul neobişnuit de înalt al hotelului, şi după ce a închis uşa în urma lui, s-a relaxat. Îşi cercetase starea de spirit cu băgare de seamă şi, împotriva temerii pe care-o încercase de-a lungul drumului, nici mintea, nici inima sa nu erau interesate să ştie dacă Ipek se afla sau nu în hotel. Ka se temea de moarte ca nu cumva să se îndrăgostească, cu instinctul sigur al celor care nu-şi amintesc de iubirile lor mărunte decât ca de un lung şir de suferinţe şi de clipe ruşinoase.

După ce s-a îmbrăcat cu pijamaua, în miez de noapte, a întredeschis uşor draperia, pregătindu-se să se vâre în pat; camera era cufundată în beznă. A contemplat fulgii mari de zăpadă, care continuau să cadă fără oprire.

1. Numele unui lanţ de magazine universale din Germania.

2. „fiul păsării bălţate“ (tc.); prenumele eroului, Kerim, se poate traduce prin „generosul“.

3. „republica“ (tc.).

4. Capitala provinciei cu acelaşi nume din sud-estul Turciei, cu o populaţie predominant kurdă.

5. „mătase“ (tc.).

2

Oraşul nostru este un loc paşnic

MAHALALE ÎNDEPĂRTATE

Ninsoarea îi trezea întotdeauna lui Ka o senzaţie de puritate, sub imperiul căreia erau uitate şi puse sub obroc mizeria, noroiul şi întunecimea oraşului, dar în prima zi petrecută la Kars, sentimentul de inocenţă pe care îl asocia, de obicei, cu zăpada s-a făcut nevăzut. Aici, ninsoarea avea ceva trudnic, sâcâitor, terifiant. Ninsese toată noaptea. Potopul n-a contenit o clipă nici în prima parte a zilei, când Ka a rătăcit pe străzi, a poposit într-o cafenea înţesată de kurzi şomeri, s-a întâlnit cu feluriţi alegători şi şi-a luat notiţe, ca un gazetar entuziast, a escaladat pantele abrupte şi acoperite de gheaţă din mahalalele nevoiaşe, s-a văzut cu fostul primar, cu viceguvernatorul şi cu rudele fetelor care-şi curmaseră viaţa. Imaginile uliţelor troienite, care în copilărie, de la fereastra casei sale sigure din Nişantaşı, arătau ca desprinse din basme, îi evocau acum începutul unei existenţe tipice de mic-burghez, la care visase de ani de zile ca la un ultim refugiu, şi al unei mizerii fără speranţă, pe care nici măcar nu voia să şi-o închipuie în vreun fel.

În zori, când oraşul abia se deştepta din somn, a pornit cu paşi repezi, fără să se sinchisească de ninsoare, în josul bulevardului Atatürk, către mahalalele formate din cocioabe, către cele mai nevoiaşe cartiere din Kars, şi apoi către mahalaua Subcetate. Pe când înainta grăbit pe sub moşmonii şi platanii covârşiţi de zăpadă, a simţit o asemenea amărăciune văzând casele de pe vremea ruşilor, coşcovite şi dărăpănate, cu geamurile străpunse de hornurile sobelor, ninsoarea care se cernea în biserica armenească pustie, durată cu o mie de ani în urmă, care se ridica între depozitele de lemne şi transformatorul electric, câinii puşi pe harţă care lătrau la trecători, pe podul de piatră vechi de cinci sute de ani ce traversa pârâul Kars, acum îngheţat, fuioarele subţiri de fum ce se ridicau dinspre magherniţele din mahalaua Subcetate care, sub ninsoare, părea aproape fără suflare, părăsită, încât i s-au umplut ochii de lacrimi. Pe celălalt mal al pârâului, doi copii, un băiat şi o fată, trimişi de cu zori la cuptorul de pâine, râdeau şi se hârjoneau atât de fericiţi, strângând la piept nişte pâini aburinde, încât Ka le-a zâmbit, la rândul lui. Ceea ce îl mişca atât de profund nu era sărăcia ori neputinţa, ci o stranie şi puternică senzaţie de singurătate, pe care avea s-o remarce mai apoi pretutindeni în oraş – în vitrinele goale ale fotografilor, în geamurile îngheţate ale ceainăriilor ticsite de şomeri care jucau cărţi ori în pieţele pustii, acoperite de zăpadă. Aveai sentimentul că oraşul era un loc uitat de lume şi că omătul se cernea în tăcere undeva, la capătul pământului.

Lui Ka i-a mers foarte bine de dimineaţă, fiind întâmpinat ca un gazetar istanbulez vestit, care stârnea curiozitate şi căruia toată lumea voia să-i strângă mâna; toţi localnicii, de la viceguvernator până la cel mai amărât dintre cetăţeni, i-au deschis larg porţile şi au stat de vorbă cu el. Ka le-a fost prezentat celor din Kars de către Serdar Bey, editorul Gazetei urbei de la hotare, cu un tiraj de trei sute douăzeci de exemplare, care obişnuia să trimită pe vremuri ştiri de interes local la gazeta Cumhuriyet (cele mai multe dintre ele nu vedeau lumina tiparului). Primul lucru pe care l-a făcut Ka de dimineaţă, după ce a părăsit hotelul, a fost să se vadă cu bătrânul gazetar, desemnat la Istanbul prin formula „corespondentul nostru local“; şi-a dat seama că acesta îi cunoştea pe toţi locuitorii din Kars. Serdar Bey a fost primul care i-a adresat întrebarea ce avea să-i fie pusă mai apoi de sute de ori, de-a lungul celor trei zile pe care urma să le petreacă la Kars:

— Bine aţi venit în urbea noastră de la hotare, maestre! Dar ce treabă aveţi aici?

Ka a spus că venise să urmărească alegerile şi, poate, să scrie un articol despre tinerele sinucigaşe.

— Povestea cu tinerele sinucigaşe este mult exagerată, aşa cum s-a întâmplat şi la Batman, a spus gazetarul. Să mergem la Kasım Bey, adjunctul Direcţiei de Poliţie. E bine să ştie că aţi venit, pentru orice eventualitate.

Prezentarea la poliţie a străinilor care poposeau în târg, fie ei şi gazetari, era un obicei specific provinciei, care data tocmai din anii ’40. Dat fiind statutul său de refugiat politic care revenea în ţară după ani de zile, ca şi faptul că în aer se simţea oarecum prezenţa gherilelor PKK¹, deşi nu se vorbea despre asta, Ka n-a avut nici un fel de obiecţii.

Au parcurs întregul oraş, de-a curmezişul, în cincisprezece minute, sub ninsoarea care se cernea alene, străbătând Hala de Fructe şi bulevardul Kâzım Karabekir, pe ale cărui laturi se orânduiau prăvălii cu articole de fierărie şi cu felurite piese de rezervă, şi trecând prin faţa ceainăriilor pline de şomeri melancolici care se uitau la televizor sau contemplau ninsoarea de afară, precum şi a lăptăriilor în care se vedeau ditamai roţile de brânză².

Pe drum, Serdar Bey s-a oprit şi i-a arătat un colţ de stradă, unde fusese împuşcat fostul primar. Potrivit unor zvonuri, primarul fusese ucis din pricina unei probleme banale ce privea municipalitatea – demolarea unui balcon construit ilegal. Ucigaşul fusese prins la trei zile după consumarea incidentului, când fusese recuperată şi arma, în patul casei sale de la ţară, unde se refugiase după săvârşirea crimei. În răstimpul celor trei zile, circulaseră atâtea vorbe pe această temă încât, la început, nimănui nu-i venise să creadă că el era autorul faptei; motivaţia crimei, atât de banală, îi decepţionase, pe de altă parte, pe oameni.

Direcţia de Poliţie din Kars se afla într-o clădire lungă, cu trei etaje, care dădea spre bulevardul Faikbey, de-a lungul căruia se-nşirau vechile edificii de piatră rămase de pe timpul ruşilor şi al bogătaşilor armeni, folosite acum, în cea mai mare parte, ca sedii ale instituţiilor de stat. În vreme ce-l aşteptau pe adjunctul poliţiei, Serdar Bey i-a arătat lui Ka tavanele înalte, frumos decorate, şi i-a spus că în epoca ruşilor, adică între 1877 şi 1918, în clădire se aflase conacul unui armean cu stare – casa avea patruzeci de camere –, pentru ca mai apoi să se instaleze aici un spital rusesc.

Kasım Bey, pântecosul adjunct al şefului poliţiei din Kars, a ieşit pe hol şi i-a poftit în biroul lui. Ka şi-a dat seama imediat că acesta nu se număra printre cititorii gazetei Cumhuriyet, deoarece o găsea stângistă, că elogiile pe care i le aducea Serdar Bey unei anumite persoane, în virtutea talentului său poetic, erau departe de a-l impresiona, dar că, totodată, se abţinea să arate acest lucru, dat fiind faptul că vorbea cu proprietarul celui mai bine vândut ziar din Kars. Când Serdar Bey a terminat ce avea de spus, Kasım Bey l-a întrebat pe Ka:

— Vreţi să vă asigur protecţia?

— Cum?

— Să vă dau un om de-al nostru, în civil. O să vă simţiţi mai în largul dumneavoastră.

— Am nevoie de aşa ceva? a întrebat Ka, cu neliniştea unui bolnav căruia doctorul îi recomandă să meargă în baston.

— Oraşul nostru este un loc paşnic. I-am alungat pe teroriştii separatişti. Dar, pentru orice eventualitate…

— Dacă este vorba de un oraş paşnic, n-am nevoie de aşa ceva, a spus Ka.

Şi-a dorit ca adjunctul şefului poliţiei să precizeze încă o dată că se aflau într-un loc paşnic, dar acesta nu şi-a mai reluat afirmaţia.

S-au dus mai întâi în Subcetate şi în Bayrampaşa – cartierele cele mai sărace, aflate în nordul oraşului. Serdar Bey bătea la uşile magherniţelor construite din piatră, cărămidă şi tablă ondulată, sub ninsoarea ce părea să nu se mai sfârşească, le întreba pe femeile care deschideau uşa unde era stăpânul casei, iar dacă acestea îl recunoşteau spunea, cu o intonaţie convingătoare, că prietenul lui gazetar venise de la Istanbul la Kars cu prilejul alegerilor, dar că nu urma să scrie doar despre acestea, ci despre toate problemele din Kars, despre motivele care le împingeau pe femei la sinucidere, aşa încât ar fi fost bine să-i vorbească despre necazurile care le frământau. Unele dintre ele se bucurau, crezând că era vorba de nişte candidaţi la funcţia de primar care veniseră pentru a le aduce canistre pline cu ulei de floarea-soarelui, cutii cu săpun ori pachete cu biscuiţi şi paste făinoase. Cele care se hotărau să-i poftească înăuntru, curioase şi bucuroase de oaspeţi, îi spuneau mai întâi lui Ka să nu se sperie de câinii care lătrau. Altele, în schimb, crăpau uşa cu teamă, crezând că nu era vorba decât de o nouă descindere a poliţiei, de o nouă percheziţie, din lungul şir al celor care durau de ani de zile, iar atunci când ajungeau la concluzia că persoanele care le călcau pragul nu reprezentau autorităţile, se cufundau în tăcere. Cât despre familiile fetelor care se sinuciseseră (Ka izbutise să afle în scurtă vreme despre şase incidente de acest fel), acestea susţineau de fiecare dată că fetele nu se plânseseră de nimic şi că rudele lor fuseseră nespus de şocate şi de îndurerate de cele întâmplate.

Au ascultat, stând pe canapele uzate, pe scaune vechi, printre copii al căror număr părea să sporească necontenit de la o casă la alta, şi care se zbenguiau, făcându-şi de lucru cu jucării de plastic stricate (maşini ori păpuşi cu un singur braţ, şi acela rupt), cu sticle şi cutii goale de medicamente ori de ceai, la gura sobelor cu lemne în care se scormonea neîncetat, ca să se încălzească mai repede, ori a sobelor electrice conectate ilegal la reţea şi în faţa televizoarelor cu sonorul închis, dar în permanenţă deschise, poveşti despre necazurile nesfârşite ale locuitorilor din Kars, despre sărăcie, despre cei care-şi pierduseră slujbele şi despre fetele care se sinuciseseră în camere reci ca gheaţa şi strâmte ca nişte colivii, aşternute cu pământ ori covoare mecanice. Lui Ka i s-au destăinuit, depănându-şi poveştile de parcă ar fi fost vorba de însăşi suferinţa acelui meleag şi a acelui stat, plângându-se de propria soartă, de autorităţi, de primărie, mame care-şi căinau fiii rămaşi pe drumuri ori azvârliţi în temniţă, băieşi care trudeau la hamam câte douăsprezece ore pe zi, hrănind cu greu cele opt guri pe care le aveau acasă, şi şomeri care se întrebau obsesiv dacă să se mai ducă sau nu la ceainărie, dată fiind scumpetea ceaiului. Într-un anumit punct al tuturor acestor poveşti şi al acestei mânii, Ka avea sentimentul că în casele prin care se perinda fără contenire domnea un soi de semiîntuneric şi că trebuia să facă un efort pentru a putea desluşi formele lucrurilor, în ciuda luminii albe care se strecura prin ferestre. Mai mult, asupra creierului său părea să coboare, ca o perdea de tul, ca un soi de linişte a zăpezii, aceeaşi senzaţie de orbire care-l forţa să-şi întoarcă privirile spre ninsoarea de afară, iar mintea şi memoria sa refuzau să mai stăruie asupra poveştilor despre calicie şi mizerie pe care le auzea.

Cu toate acestea, n-a izbutit să uite până la moarte istoriile despre sinucidere. Nu sărăcia, neputinţa ori lipsa de înţelegere cu care se confrunta în aceste poveşti erau cele care-l zguduiau cu atâta tărie. Nici lipsa de înţelegere de care dădeau dovadă părinţii care-şi băteau fetele, care le asupreau necontenit, care nu le lăsau nici măcar să iasă din casă, constrângerile exercitate de soţii geloşi ori strâmtorarea pricinuită de lipsa banilor. Ceea ce îl înspăimânta şi îl uimea de fapt pe Ka era ciudăţenia sinuciderilor, care pătrunseseră deodată, fără veste, fără nici o ceremonie, în viaţa obişnuită, de toate zilele.

De pildă, o fată care urma să fie logodită, împotriva voinţei ei, cu patronul mai vârstnic al unei ceainării cinase alături de părinţi, de cei trei fraţi şi de bunica ei, aşa cum făcea seară de seară, iar apoi, după ce strânsese farfuriile murdare, râzând şi ciondănindu-se cu ceilalţi fraţi, ca de obicei, se dusese în bucătărie pentru a aduce desertul, ieşise de acolo în grădină, intrase pe fereastră în camera părinţilor şi se împuşcase cu puşca de vânătoare a tatălui ei. Părinţii care, după ce răsunase focul de armă, descoperiseră în dormitor trupul însângerat, cuprins de spasme al fetei, deşi o credeau în bucătărie, nu izbutiseră să priceapă nici de ce se sinucisese, nici cum ajunsese dintr-o încăpere în alta. O altă fată, în vârstă de şaisprezece ani, se ciorovăise cu cele două surori ale ei, aşa cum făcea mereu spre seară, cu privire la canalul pe care urmau să se uite la televizor şi la telecomandă şi, după ce încasase două palme zdravene de la tatăl lor, venit să le despartă, se dusese în camera ei şi dăduse pe gât o ditamai sticla de insecticid Mortalin, de parcă ar fi fost o băutură răcoritoare. O altă tânără era atât de înfricoşată de bătăile pe care le mânca de la bărbatul ei, şomer şi strivit de viaţă, cu care se măritase din dragoste la cincisprezece ani şi căruia-i adusese pe lume un copil în urmă cu şase luni încât, după o ceartă banală, se dusese în bucătărie, se încuiase pe dinăuntru şi se spânzurase, folosindu-se de un cârlig şi de o funie ce le avusese pregătite, în ciuda ţipetelor soţului ei care, dându-şi seama de ceea ce se petrecea, încerca să spargă uşa.

În toate poveştile de acest fel, trecerea de la cursul obişnuit al vieţii la moarte se petrecea cu o iuţeală şi o disperare care-l fascinau pe Ka. Cârligele fixate în tavan, armele încărcate din vreme, sticlele cu medicamente aduse din alte camere în dormitoare demonstrau că fetele sinucigaşe se gândeau de mult timp să-şi curme viaţa.

Fenomenul sinuciderii neaşteptate a fetelor şi a tinerelor femei se manifestase pentru prima oară la Batman – oraş aflat la sute de kilometri de Kars. Faptul că, la Batman, numărul femeilor care-şi puneau capăt vieţii era de trei ori mai ridicat decât cel al bărbaţilor care săvârşeau acelaşi gest, deşi pe plan mondial rata sinuciderilor la bărbaţi era de trei-patru ori mai mare decât la femei, precum şi faptul că rata sinuciderilor era, acolo, de patru ori mai mare decât media mondială atrăsese iniţial atenţia unui tânăr funcţionar conştiincios de la Institutul de Statistică al Statului din Ankara, însă scurta ştire pe această temă publicată în ziarul Cumhuriyet de un prieten al său, de profesie gazetar, nu trezise nici o urmă de interes în Turcia. Când reportajele făcute la Batman de corespondenţii unor gazete din Germania şi din Franţa, care citiseră în ziar despre întâmplările cu pricina şi se arătaseră preocupaţi de ele, ajunseseră să fie publicate în ţările respective, presa turcească le socotise, la rândul ei, importante, aşa încât în oraş îşi făcuseră apariţia numeroşi ziarişti, turci şi străini. Potrivit punctului de vedere exprimat de o serie de responsabili ai statului care se ocupaseră de acest „fenomen“, interesul manifestat de gazetari şi de publicaţiile pe care le reprezentau nu făcuse decât să le îmboldească şi mai mult pe unele fete la sinucidere. Viceguvernatorul i-a spus lui Ka, referindu-se la datele statistice, că sinuciderile de la Kars nu atinseseră nivelul celor de la Batman, că „pentru moment“ nu era împotriva întrevederilor cu familiile fetelor care-şi curmaseră viaţa şi l-a rugat ca, în timp ce vorbea cu acestea, să nu folosească prea des cuvântul „sinucidere“, şi, pe de altă parte, să nu exagereze dimensiunile procesului respectiv când avea să scrie despre el în Cumhuriyet. O comisie alcătuită din psihologi specializaţi în problema sinuciderilor, poliţişti, procurori şi funcţionari ai Departamentului Cultelor începuse pregătirile în vederea deplasării de la Batman la Kars, se lipiseră afişe, tipărite tot de Departamentul Cultelor, care pledau împotriva sinuciderii şi pe care scria „omul este o culme a creaţiei lui Allah, iar sinuciderea – o blasfemie“; pe de altă parte, la sediul guvernatorului sosiseră broşuri cu un conţinut religios, care purtau acelaşi titlu şi care urmau să fie distribuite în curând. Viceguvernatorul nu era însă convins că aceste măsuri aveau să stăvilească epidemia de sinucideri care se declanşase de curând. Se temea ca „măsurile“ să nu aibă consecinţe potrivnice, socotind că foarte multe fete luaseră hotărârea de a-şi lua viaţa ca răspuns la lecţiile pe care le primeau necontenit de la stat, taţi, bărbaţi, predicatori, precum şi la ştirile privitoare la alte incidente asemănătoare.

— Nu încape îndoială că sinuciderile sunt determinate de teribila nefericire a acestor fete, i-a spus viceguvernatorul lui Ka. Dar dacă motivul real al sinuciderilor ar fi fost nefericirea, jumătate dintre femeile din Turcia s-ar fi sinucis până acum.

Viceguvernatorul, cu mustaţa tunsă perie şi cu mutra lui de maimuţă, i-a mai spus că femeile erau cuprinse de furie în faţa „vocii masculine“ a statului, a propriilor familii şi a religiei, care le sugerau să nu se sinucidă, şi i-a dezvăluit lui Ka, nu fără o oarecare mândrie, că scrisese la Ankara, arătând că, din acest considerent, în fiecare dintre comisiile care urmau să fie trimise la Kars pentru a face propagandă împotriva sinuciderii trebuia să fie numită cel puţin o femeie.

Ideea potrivit căreia sinuciderea era la fel de molipsitoare ca şi ciuma fusese lansată după ce o fată venise de la Batman la Kars ca să-şi pună capăt vieţii. Unchiul fetei, cu care Ka vorbise în după-amiaza primei zile, pe când fumau amândoi într-o grădină din mahalaua Atatürk (Ka nu fusese invitat în casă), sub moşmonii gemând de zăpadă, îi povestise acestuia că nepoata lui robotea prin casă de dimineaţa până seara la Batman, unde plecase cu doi ani în urmă, după ce se măritase, şi că era muştruluită mereu de soacră pentru că era stearpă, dar precizase că aceste necazuri nu erau suficiente pentru a se sinucide, că răposata deprinsese un asemenea gând chiar la Batman, unde se omorâseră toate acele femei cărora li se dusese vestea, mai ales că atunci când se afla la Kars, alături de familia ei, părea foarte fericită, aşa încât fuseseră peste măsură de uimiţi când îi descoperiseră trupul fără viaţă în pat, tocmai în dimineaţa zilei în care urma să se întoarcă acasă, iar la căpătâi, o scrisoare în care dezvăluia că înghiţise două cutii cu somnifere.

Prima care o imitase pe femeia ce adusese ideea sinuciderii de la Batman la Kars fusese verişoara ei dinspre mamă, care avea şaisprezece ani. Pricina gestului acesteia, despre care Ka le promisese părinţilor înlăcrimaţi să scrie la gazetă în amănunt, fusese o afirmaţie a unuia dintre profesori, care spusese în clasă că fata nu era fecioară. Cum vorba aceasta făcuse repede înconjurul oraşului, logodnicul tinerei se lepădase de ea, iar cei care le călcaseră pragul înainte vreme spre a o cere în căsătorie încetaseră să mai dea pe acolo. Bunica începuse să-i spună copilei „oricum nu te mai măriţi“, iar într-o seară, când tatăl ei începuse să plângă, cu mintea tulbure de băutură, în vreme ce se uitau cu toţii la televizor, la o scenă de nuntă, fata înghiţise toate pastilele de dormit pe care le luase în timp, pe furiş, din cutia bunicii şi se cufundase-n somn (metoda de sinucidere era la fel de molipsitoare ca şi ideea acesteia). Când i se făcuse autopsia şi se vădise că era fecioară, tatăl ei dăduse vina atât pe profesorul care răspândise zvonul, cât şi pe tânăra lor rudă, venită de la Batman la Kars pentru a-şi pune capăt zilelor. Părinţii îi depanaseră lui Ka povestea sinuciderii fiicei lor de-a fir a păr, deoarece îi cereau să dezvăluie în ştirea pe care urma să o publice la gazetă că învinuirea adusă copilei fusese neîntemeiată şi să-l dea, totodată, în vileag pe profesorul care scornise minciuni pe seama ei.

Ceea ce-i pricinuia lui Ka o ciudată stare de amărăciune în legătură cu toate aceste poveşti era faptul că fetele sinucigaşe izbutiseră să afle intimitatea necesară şi momentul potrivit pentru a-şi pune capăt zilelor. Fetele care se sinuciseseră luând somnifere împărţeau camera cu alte persoane, chiar şi la vremea când se stinseseră în taină. Deoarece crescuse la Istanbul, în Nişantaşı, nutrindu-se cu literatură occidentală, Ka simţea, ori de câte ori se întreba cum ar fi fost dacă şi-ar fi făcut el seama, că pentru a înfăptui un asemenea lucru aveai nevoie de timp şi de un spaţiu pe măsură – de o încăpere la a cărei uşă să nu bată nimeni, cu zilele. Ori de câte ori se cufunda în fantezii privitoare la propria sinucidere, pe care ar fi urmat s-o săvârşească în deplină libertate şi cu nespusă încetineală, slujindu-se de somnifere şi de whisky, Ka era atât de înspăimântat de pustietatea universului presupus de aceasta, încât nici măcar nu putea cugeta vreodată stăruitor la aşa ceva.

Singura persoană a cărei sinucidere l-a trimis cu gândul la acea binecunoscută senzaţie de pustietate a fost „fata cu broboadă“, care se spânzurase cu o lună şi o săptămână în urmă. Tânăra se număra printre studentele de la Institutul Pedagogic, care, la început, nu mai fuseseră primite la cursuri, pentru ca mai apoi, în urma unui ordin venit de la Ankara, să nu mai poată păşi deloc în spaţiul şcolii, dat fiind faptul că nu voiau să renunţe la văl. Familia ei era cea mai puţin oropsită dintre toate cele cu care stătuse de vorbă Ka. În vreme ce sorbea o Coca-Cola oferită de îndureratul tată, care o luase din frigiderul micii băcănii al cărei proprietar era, Ka a aflat că, înainte de a se spânzura, tânăra le mărturisise atât celor de acasă, cât şi prietenilor că avea de gând să-şi curme viaţa. Pesemne că fata învăţase să poarte basma de la mama ei ori de la alte rude, dar abia mai târziu aflase, de la directorii neînduplecaţi ai şcolii la care învăţa şi de la colegii care se opuneau acestei datini, că baticul era un simbol al islamului politic. Refuzând să se dezică de văl, în ciuda presiunilor exercitate asupra ei de părinţi, era pe cale de a fi eliminată de la Institutul Pedagogic din cauza absenţelor, căci poliţiştii o întorceau mereu de la poarta acestuia. Văzând că unele dintre colege renunţaseră să se mai împotrivească şi umblau cu capul descoperit, ori că altele îşi scoseseră basmaua şi purtau perucă, începuse să le spună tatălui şi prietenelor ei că „nimic nu mai avea sens în viaţă“ şi că „nu mai voia să trăiască“. Cum în zilele acelea atât Departamentul Cultelor, care era subordonat statului, cât şi islamiştii repetau neobosit că sinuciderea se număra printre cele mai grele păcate pe care le poate săvârşi omul, răspândind fluturaşi şi afişe pe această temă şi prin Kars, nimănui nu-i trecuse prin minte că fata aceea credincioasă şi-ar fi putut lua zilele. În ultima sa seară, tânăra, pe nume Teslime³, se uitase tăcută la serialul Marianna, îşi servise părinţii cu ceai, apoi se retrăsese în camera ei, îşi făcuse abluţiunea şi rugăciunea şi, după ce se smerise vreme îndelungată, cufundată în gânduri, se spânzurase cu basmaua de cârligul lustrei.

1. Partidul Muncitorilor din Kurdistan – grupare militantă formată în anii ’70 de către Abdullah Öcalan; ideologia sa era întemeiată pe marxism-leninism şi pe naţionalismul kurd. Organizaţia îşi propunea să creeze un stat socialist kurd pe aşa-numitul teritoriu al Kurdistanului, care ar fi cuprins sud-estul Turciei, nord-estul Irakului, nord-estul Siriei şi nord-vestul Iranului. Gruparea s-a remarcat, de-a lungul timpului, prin acte teroriste şi prin atacuri sinucigaşe, soldate cu victime şi pagube materiale. Abdullah Öcalan a fost capturat în 1999 şi condamnat iniţial la moarte; sentinţa sa a fost comutată apoi în detenţie pe viaţă. Organizaţia a trecut, în ultimii ani, prin numeroase frământări şi metamorfoze, fără a-şi înceta însă existenţa.

2. Kaşar peyniri, sortiment de brânză de oaie, de culoare gălbuie.

3. „smerita“, „supusa“ (în faţa voinţei lui Dumnezeu) (tc.).