Edward Carey, Heap House

Copyright © Edward Carey, 2013

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6534-1

ISBN PDF: 978-973-46-6535-8

ISBN print: 978-973-46-6513-6

Coperta: Radu Răileanu

Ilustraţia copertei: © Edward Carey

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EDWARD CAREY (n. 1970) este romancier, artist vizual şi dramaturg britanic. A scris şi a produs mai multe piese de teatru. Romanul său de debut, Observatory Mansions (2001, cu ilustraţiile autorului), a fost tradus în treisprezece limbi. A scris mai multe adaptări pentru scenă, printre care se numără şi cea a romanului Porumbelul de Patrick Süskind. Cinci dintre piesele sale au fost puse în scenă în Marea Britanie, România şi Lituania. A lucrat de asemenea ca designer şi ilustrator de carte. A locuit în Anglia, Franţa, România, Lituania, Germania, Irlanda, Danemarca şi Statele Unite ale Americii.

Fratelui meu James (1966-2012)

1

UN DOP DE CADĂ UNIVERSAL

Istorisirea lui Clod Iremonger,
Forlichingham Park, Londra

Cum a început totul

Totul, toată grozăvia care a urmat, a început, de fapt, în ziua când a dispărut mânerul de uşă al mătuşii Rosamud. Era amuleta ei, un mâner de uşă din alamă. N-a ajutat-o deloc că în ziua dinainte umblase prin tot conacul, căutând lucruri de care să se plângă, după cum îi era obiceiul. Bântuise furioasă pe la fiecare etaj, urcase şi coborâse scări, deschizând uşi cu orice ocazie, căutând pricină. Şi stăruia că, tot timpul cât durase cercetarea ei amănunţită, mânerul fusese la ea, doar că acum nu era. „Cineva“, ţipa ea, „l-a luat!“.

Nu mai fusese asemenea tărăboi de când unchiul mare Pitter îşi pierduse acul de siguranţă. La vremea aia răscoliseră toată casa, doar ca să descopere că bietul unchi bătrân îl avusese tot timpul asupra lui – îi căzuse prin căptuşeala ruptă a buzunarului de la surtuc.

Eu am fost cel care l-a găsit.

După aia ai mei m-au privit foarte ciudat, sau mai bine zis şi mai ciudat, pentru că n-au avut niciodată încredere deplină în mine şi eram adesea gonit de colo-colo. Găsirea acului de siguranţă a părut să confirme ceva în plus pentru familia mea, iar unii dintre verii şi mătuşile mele au început să mă evite, nici măcar nu-mi mai vorbeau, în vreme ce alţii – vărul Moorcus, de pildă – mă perchiziţionau. Vărul Moorcus era convins că ascunsesem chiar eu acul în surtuc şi, pe un coridor întunecat, m-a ajuns din urmă şi m-a izbit cu capul de perete, numărând până la doisprezece între timp (vârsta mea la momentul ăla), şi m-a agăţat sus de tot, într-un cuier, lăsându-mă acolo până când m-a găsit unul dintre servitori două ore mai târziu.

Unchiul mare Pitter era aproape spăsit după ce i-a fost găsit acul şi cred că nu şi-a mai revenit niciodată cu adevărat de pe urma tragediei. Toată agitaţia aia, atâţia oameni învinuiţi. A murit în primăvara următoare, în somn, cu acul de siguranţă prins de pijamale.

— Cum ţi-ai dat seama, Clod? se minunau rudele mele. Cum ai ştiut că acul de siguranţă era acolo?

— L-am auzit strigând, am zis.

Auzeam lucruri

Clapele alea de carne de pe părţile laterale ale capului meu nu se odihneau o clipă, cele două găuri pe unde intrau sunetele erau prea solicitate. Auzeam lucruri când n-ar fi trebuit.

Mi-a luat ceva vreme să-mi înţeleg auzul.

Mi s-a povestit că în copilărie începeam să plâng din senin. Stăteam întins în pătuţul meu şi nu se întâmpla absolut nimic, dar deodată mă puneam pe ţipat ca şi cum mi-ar fi smuls cineva cele câteva fire de păr sau m-ar fi opărit cu apă clocotită sau m-ar fi tranşat cu un cuţit. Mereu a fost aşa. Eram un copil ciudat, spuneau ei, nefericit şi dificil, greu de liniştit. Colici. Colici cronice. Dădacele nu făceau niciodată mulţi purici pe la noi. „De ce eşti aşa de rău?“, întrebau ele. „De ce nu vrei să te linişteşti?“

Zgomotele mă deranjau; eram tot timpul nervos, speriat şi furios. La început nu reuşeam să desluşesc cuvintele zgomotelor. La început erau doar sunete şi foşnete, zornăituri, pocnete, plesnituri, ciocănituri, ţăcănituri, bătăi din palme, izbituri, huruituri, pârâituri, chefnituri, gemete, vaiete, lucruri de felul ăsta. De obicei nu se auzeau foarte tare. Dar uneori erau insuportabile. Când am început să vorbesc, spuneam întruna: „Cine a zis asta? Cine a zis asta?“ sau „Taci. Ţine-ţi gura, nu eşti decât o cârpă de vase!“ sau „Vrei să taci odată, oliţo?“, mi se părea fiindcă obiectele, obiectele casnice obişnuite, îmi vorbeau cu glasuri omeneşti.

Dădacele erau grozav de furioase când plesneam vreun scaun sau vreun castron, vreun clopoţel de masă sau vreo măsuţă. „Linişteşte-te“, îmi spuneau întruna.

Abia când unchiul Aliver, care la vremea aia tocmai fusese făcut doctor, mi-a băgat de seamă tulburarea, lucrurile au început să se schimbe în bine pentru mine.

— De ce plângi? m-a întrebat el.

— Din cauza forcepsului, am zis.

— A forcepsului meu? s-a mirat unchiul. Ce-i cu el?

I-am spus că forcepsul, pe care Aliver îl purta întotdeauna asupra lui, vorbea. De obicei, nu mă băga nimeni în seamă când pomeneam despre obiectele vorbitoare, sau toţi dădeau ochii peste cap oftând, sau mă băteau pentru că spuneam minciuni, însă în ziua aia unchiul Aliver m-a întrebat:

— Şi ce spune forcepsul meu?

— Spune, am răspuns eu, nemaiîncăpându-mi în piele de bucurie că mă întreba cineva, Percy Hotchkiss.

— Percy Hotchkiss? a repetat unchiul Aliver, numai ochi şi urechi. Mai spune altceva?

— Nu, am răspuns eu, asta-i tot ce aud. Percy Hotchkiss.

— Dar cum poate un obiect să vorbească, Clod?

— Nu ştiu, şi mi-aş dori să n-o facă.

— Un obiect nu are viaţă, nu are gură.

— Ştiu, i-am zis, şi totuși asta face.

— Eu nu aud forcepsul vorbind.

— Nu, dar eu îl aud, îţi jur, unchiule, un glas înăbuşit, captiv, încuiat undeva care spune „Percy Hotchkiss“.

După aia, Aliver venea deseori la mine şi mă asculta vreme îndelungată povestindu-i despre toate glasurile felurite, despre toate numele acelea diferite pe care le auzeam, şi îşi lua notiţe. Nu auzeam decât nume, niciodată altceva, unele rostite în şoaptă, altele strigate în gura mare, unele cântate, altele ţipate, unele pronunţate cu modestie, altele cu mare mândrie, altele cu o jalnică sfială. Şi de fiecare dată mi se părea că numele se aud dinspre diverse obiecte împrăştiate prin toată căsoaia aia. În sala de clasă, nu mă puteam concentra pentru că arătătorul striga întruna „William Stratton“, o călimară repeta la nesfârșit „Hayley Burgess“, iar globul pământesc murmura „Arnold Percival Lister“.

— De ce sunt numele obiectelor, l-am întrebat într-o zi pe unchiul Aliver (la vremea aia aveam doar vreo şapte ani), toate acele John, Jack şi Mary, Smith, Murphy şi Jones, de ce sunt aşa de ciudate? Aşa de diferite de ale noastre?

— Păi, Clod, a răspuns Aliver, sigur că noi avem cele mai puţin obişnuite nume. E una dintre tradiţiile familiei noastre. Noi, Iremongerii, avem nume diferite pentru că suntem altfel decât ceilalți. Ca să putem fi deosebiţi de ei. E un vechi obicei de familie, numele noastre sunt ca ale celor care trăiesc departe de-aici, dincolo de mormane, însă stâlcite.

— Te referi la oamenii care trăiesc în Londra, unchiule? l-am întrebat.

— În Londra şi departe de-aici în toate direcţiile, Clod.

— Ei au nume ca alea pe care le aud eu?

— Da, Clod.

— De ce aud numele, unchiule?

— Nu ştiu, Clod, e ceva neobișnuit.

— O să înceteze vreodată?

— Nu ştiu să-ţi spun. S-ar putea să dispară, să se atenueze sau e posibil să se agraveze. Nu ştiu.

Dintre toate numele auzite, cel care îmi răsuna în urechi cel mai des era James Henry Hayward. Din cauză că purtam tot timpul cu mine obiectul care spunea „James Henry Hayward“, oriunde mă duceam. Era o voce plăcută, tânără.

James Henry era un dop, un dop universal, se potrivea în majoritatea găurilor de scurgere de la chiuvete. Îl ţineam în buzunar. James Henry era amuleta mea primită la naştere.

Când se năștea un Iremonger, era un obicei de familie să primească ceva, un obiect aparte ales de bunica. Iremongerii îi judecau întotdeauna pe-ai lor după felul în care ştiau să aibă grijă de obiectul primit la naştere, amuleta, cum i se zicea. Trebuia să o avem tot timpul la noi. Fiecare era diferită. Când m-am născut, eu l-am primit pe James Henry Hayward. A fost primul lucru cunoscut, prima mea jucărie, primul tovarăş. Era prevăzut cu un lanţ de vreo două picioare¹, care se termina cu un mic cârlig. Când am învăţat să merg şi să mă îmbrac singur, îmi purtam dopul de cadă şi lanţul aşa cum alţii îşi poartă ceasul de buzunar. Îmi ţineam dopul de cadă, pe James Henry Hayward al meu, ascuns în buzunarul vestei, să nu păţească nimic, în vreme ce lanțul atârna afară într-o buclă în formă de U, iar cârligul era prins de nasturele ei din mijloc. Aveam mare noroc cu obiectul care-mi fusese repartizat, nu toate amuletele erau aşa de docile ca a mea.

Deşi era adevărat că dopul meu de cadă nu avea nici o valoare, ca acul de cravată al mătuşii Onjla, de pildă (care spunea Henrietta Nysmith), nu era nici pe departe la fel de stânjenitor ca tigaia verişoarei Gustrid (domnul Gurney) sau ca polița de şemineu din marmură a bunicii mele (Augusta Ingrid Ernesta Hoffmann), care o ţintuise la etajul al doilea toată lunga ei viaţă. Mă întrebam ce era cu amuletele noastre. Oare mătuşa Loussa s-ar fi apucat vreodată de fumat dacă n-ar fi primit o scrumieră (Micuţa Lil) la naştere? S-a apucat la şapte ani. Oare unchiul Aliver ar fi ajuns vreodată doctor dacă nu i s-ar fi oferit forcepsul ăla curbat pentru moşitul copiilor (Percy Hotchkiss)? Şi, desigur, mai era bietul și tristul unchi Pottrick, care primise la naştere o funie (locotenentul Simpson) cu un laţ la capăt; ţi se rupea inima când îl vedeai şchiopătând jalnic de-a lungul coridoarelor nesigure ale vieţii lui. Dar era o chestie încă şi mai profundă, cred: ar fi fost mătuşa Urgula mai înaltă dacă n-ar fi primit un taburet pentru picioare (Polly)? Erau foarte complicate relaţiile oamenilor cu amuletele lor. Mă uitam la a mea şi îmi dădeam seama că mi se potriveşte perfect dopul meu de cadă. Nu puteam să spun exact de ce, însă ştiam că e adevărat. Nu mi s-ar fi putut da niciodată altceva decât pe James Henry al meu. O singură amuletă din toată familia Iremonger nu rostea un nume când ciuleam urechile s-o aud.

Biata mătuşă Rosamud

Şi astfel, în ciuda neîncrederii şi bombănelilor, în ciuda faptului că eram lăsat singur aproape tot timpul, au trimis după mine atunci când mătuşa Rosamud şi-a pierdut mânerul. Nu mi-a plăcut niciodată să pun piciorul pe domeniul mătuşii Rosamud, şi de obicei nu mi se îngăduia să zburd pe o pajişte atât de stânjenitoare, dar în ziua aia le-a convenit să mă aibă acolo.

Ce-i drept, mătuşa Rosamud era bătrână şi ţâfnoasă, cam noduroasă şi una-două ţipa, arăta cu degetul sau te ciupea. Nouă, băieţilor, ne împărţea biscuiţi cu cărbune, fie că voiam sau nu. Se pricepea să ne prindă la înghesuială pe trepte şi să ne pună întrebări din istoria familiei şi, dacă greşeam răspunsul, încurcând un văr de-al doilea cu unul de-al treilea, de pildă, îşi pierdea răbdarea şi devenea nesuferită, îşi scotea mânerul ei de uşă (Alice Higgs) şi ne lovea în cap cu el. Băiat. Prostănac. Ce eşti. Şi durea. Grozav de tare. Umpluse de vânătăi şi de cucuie capetele atâtor tineri cu mânerul ei, încât din cauza asta mânerele de uşă căpătaseră o reputaţie proastă şi unii dintre noi eram prudenţi când le răsuceam, având în vedere amintirile pe care ni le stârneau. Deci, nu era de mirare că în ziua aia noi, şcolarii, eram consideraţi principalii suspecţi. Mulţi dintre noi n-ar fi plâns deloc dacă mânerul nu mai era găsit niciodată, iar unii se îngrozeau la gândul că n-avea să mai prididească cu treaba dacă era. Dar, cu siguranță, toţi o compătimeam oarecum pe Rosamud pentru pierderea ei, fiindcă nu uitam că mai pierduse ceva înainte.

Mătuşa Rosamud trebuia să se mărite cu un bărbat pe care eu nu l-am cunoscut, un fel de văr pe nume Milcrumb, însă l-a prins o furtună mare dincolo de zidul casei şi s-a înecat în mormanele care o înconjoară. Nu i s-a găsit niciodată trupul, nici măcar ghiveciul de flori primit drept amuletă. Așa că mătuşa Rosamud cea fără Milcrumb se foia de colo-colo prin odăile ei de fată bătrână şi lovea în stânga şi-n dreapta cu mânerul ei de uşă. Până într-o zi când mânerul, la fel ca Milcrumb înaintea lui, n-a mai fost de găsit.

În dimineaţa aia, Rosamud şedea pe un scaun cu spetează înaltă, îndurerată şi fără să aibă asupra ei nimic care să spună Alice Higgs, ca şi cum ar fi fost redusă subit la tăcere. În momentul ăla îmi părea un lucru înjumătăţit. Avea multe perne îngrămădite în jurul ei, iar nişte unchi şi mătuşi se fâțâiau dincolo de ele. Rosamud nu vorbea, lucru neobişnuit pentru ea, ci privea ţintă înainte, cu jale. Ceilalţi, însă, făceau mare tărăboi.

— Hai, Muddy, dragă, sigur o s-o găsim.

— Curaj, Rosamud, nu e un obiect aşa de mic, o să apară curând.

— Sigur, sigur.

— Nici n-o să treacă ora, sunt convinsă.

— Uite, a venit Clod, să asculte pentru noi.

Această ultimă veste n-a părut s-o înveselească în mod deosebit. A ridicat puţin privirea şi preţ de câteva clipe s-a uitat la mine, cu nelinişte şi poate cu o fărâmă infimă de speranţă.

— Ei, Clod, m-a întrebat unchiul Aliver, să ieşim cât timp asculţi tu?

— Stai liniştit, unchiule, am răspuns, nu-i nevoie. Vă rog, nu vă deranjați.

— Nu-mi place treaba asta, a zis unchiul Timfy, decanul unchilor casei, a cărui amuletă era un fluier ce spunea Albert Powling. Unchiul Timfy sufla în Albert Powling al lui grozav de des când ceva i se părea în neregulă. Unchiul Timfy turnătorul, unchiul Timfy buzatul, care a rămas de statura unui copil, unchiul Timfy iscoada casei, care n-avea altă treabă decât să se furişeze peste tot şi să descopere nereguli.

— E o pierdere de vreme, a protestat el. Trebuie perchiziţionată toată casa, iar asta numaidecât.

— Te rog, Timfy, l-a domolit Aliver, n-are ce să strice. Adu-ţi aminte cum a fost descoperit acul lui Pitter.

— Eu zic c-a fost noroc chior, n-am vreme de închipuiri şi minciuni.

— Acum, Clod, te rog, auzi mânerul mătuşii tale?

Mi-am încordat auzul, plimbându-mă prin odăile ei.

— James Henry Hayward.

— Percy Hotchkiss.

— Albert Powling.

— Annabel Carrew.

— E aici, Clod? m-a întrebat Aliver.

— Aud foarte clar forcepsul tău, unchiule, şi în special fluierul unchiului Timfy. Aud destul de bine tava de ceai a mătuşii Pomular. Dar nu aud deloc mânerul mătuşii Rosamud.

— Eşti sigur, Clod?

— Da, unchiule, nu e nimic aici cu numele Alice Higgs.

— Eşti absolut sigur?

— Da, unchiule, cât se poate de sigur.

— Prostii! s-a răstit unchiul Timfy. Scoteţi-l pe piciul ăsta dezgustător de aici; nu eşti bine-venit, copile, du-te imediat în sala de clasă!

— Unchiule? am zis șovăitor.

— Da, Clod, a răspuns Aliver, hai, fugi, mulţumesc că ai încercat. Nu te obosi, mergi cu băgare de seamă. Trebuie să marcăm oficial momentul: data şi ora pierderii, 9 noiembrie 1875, ora 09:50.

— Vrei să merg să ascult şi prin casă? am întrebat.

— Nu vreau să-şi vâre nasul peste tot! a ţipat Timfy.

— Nu, mulţumesc, Clod, a spus Aliver, ne ocupăm noi de-acum.

— Servitorii să fie despuiaţi până la piele, l-am auzit pe Timfy zicând pe când mă îndepărtam, toate dulapurile golite, totul deşertat, fiecare colţ răscolit, totul, până la ultimul mărunţiş!

1. 1 picior = 30,5 cm (n.t.).

2

O BONETĂ DE PIELE

Istorisirea orfanei Lucy Pennant, pupila parohiei Forlichingham, Londra

Am păr roşcat și des, faţă rotundă şi nas cârn. Ochii mei sunt verzi cu picățele, însă ăsta nu e singurul loc unde am picățele. Tot corpul mi-e presărat cu semne de punctuaţie. Am pistrui, şi pete, şi aluniţe şi una sau două bătături la picioare. Dinţii mei nu sunt chiar albi. Unul e strâmb. Sunt sinceră. O să povestesc totul cum s-a petrecut şi n-o să spun minciuni, ci întotdeauna numai adevărul. O să-mi dau toată silința. Una din nările mele este puţin mai mare decât cealaltă. Îmi rod unghiile. Uneori ploşniţele chiar ciupesc şi atunci mă scarpin. Mă numesc Lucy Pennant. Asta e povestea mea.

Prima parte a vieţii nu mi-o mai amintesc perfect. Ştiu că părinţii mei erau nişte oameni aspri, dar aveau şi ei accesele lor de bunătate. Cred că eram destul de fericită. Tatăl meu era portar la granița dintre Filching și Lambeth a Londrei, într-o pensiune unde locuiau multe familii. Noi trăiam în partea dinspre Filching, dar uneori treceam în Lambeth şi de acolo pătrundeam chiar în inima Londrei mergând pe Old Kent Road, auzind toată larma de pe Regent’s Canal. Dar uneori cei din Lambeth veneau la graniţă, ne luau la palme şi ne spuneau s-o ştergem de acolo, să stăm la locul nostru, iar dacă vreodată eram prinşi afară din Filching fără permis de trecere, o încurcam.

Era un loc frumos pe vremuri, aşa se zice, însă asta demult, înainte să fie aduse mormanele aici. Se numea Forlichingham, dar nimeni de aici nu-i zicea vreodată aşa, nu dacă voia să fie luat în serios. Ci Filching, simplu. Toţi cei de-aici au crescut cu mormanele de gunoi, în jurul lor, de-a lungul lor şi în ele, şi o să le slujim într-un fel sau altul toată viața, fie ca parte din armata imensă care îl depozitează sau din cohortele care îl sortează, toţi cei din Filching suntem, într-un fel sau altul, în slujba mormanelor. Mama lucra la spălătoria pensiunii, curăţând hainele atâtor muncitori la mormane, frecând la cauciuc şi la piele. Într-o zi, îmi ziceam, s-ar putea să-ţi ia măsuri pentru costumul de piele şi cu asta, basta, pe urmă nu-ţi mai rămânea nimic de aşteptat, nu după ce-ţi luau măsurile pentru costumul de piele, după ce te „cununau“ cu el. Aşa ziceau, că te „cunună“ cu costumul, pentru că atunci chiar trebuia să-ţi pui toată viaţa în slujba mormanelor. Nu-ţi mai rămânea nimic altceva după ce te cununau. Era o greşeală să mai aştepţi ceva.

Mă plimbam prin clădirea unde locuiam, văzându-i pe toţi oamenii aceia cum trăiau. Uneori dădeam şi eu o mână de ajutor când se făcea curat prin camerele de închiriat şi atunci, dacă vedeam câte ceva care sclipea mai tare sau care încăpea uşor în buzunar, mă gândeam că-mi e neapărat de trebuinţă. Furam puţin. Mi-amintesc partea asta. Uneori doar o fărâmă de mâncare, sau poate un degetar, o dată am găsit un ceas de buzunar pe care, mai târziu, în entuziasmul meu, l-am întors prea tare. Avea cadranul spart când a ajuns la mine, orice-ar fi spus tata. Dacă eram prinsă vreodată, tata scotea cureaua, dar nu eram prinsă aşa de des. Mă învăţasem să ascund flecuşteţele alea ale mele în păr, le ascundeam sub buclele mele dese, sub boneta simplă, tata n-avea cum să le găsească acolo, nu-i trecea prin cap să caute în cuibul ăla roşcat.

Mai erau şi alţi copii în clădire, ne jucam împreună, mergeam la şcoală în Filching, şi cam tot ce învăţam acolo era despre Imperiu şi despre Victoria şi cât de mult din globul pământesc era al nostru, însă luam şi lecţii despre istoria Filchingului şi despre mormane, despre primejdiile pe care le ascundeau, dar şi despre măreţia lor. Ni s-a spus vechea poveste despre Actoyviam Iremonger, care răspundea de mormanele din Londra, de toate gunoaiele aduse în cartierul nostru acum un secol şi mai bine, pe vremea când mormanele erau mai mici şi puteau fi ținute sub control, cum a băut prea mult, a dormit trei zile şi nu le-a dat ordin muncitorilor să sorteze, aşa că mormanele s-au făcut din ce în ce mai mari, cu toate hârburile şi toată murdăria londonezilor care erau vărsate acolo, şi munca a devenit tot mai copleşitoare, iar de-atunci mormanele au fost mereu cu un pas înaintea noastră. Marea de mormane ne-a luat-o înainte pe furiş şi a devenit chestia scârboasă şi nestăpânită care e azi. Din cauza lui Actoyviam şi a ginului, şi a felului în care au lucrat în echipă. Nu cred că luam de bună vreo iotă din toată povestea aia, ne-o spuneau doar ca să ne facă să muncim mai cu sârg, fiindcă povestea avea un tâlc: nu fi leneş, altfel o să te îneci în gunoi. Eu n-am vrut niciodată să fiu cununată, preferam să rămân în clădire cu părinţii mei şi să muncesc acolo, şi nu era nici un motiv, la vremea aia, să nu pot, dacă munceam din greu.

Una peste alta, nu era o viaţă rea. Era un bărbat la etaj, într-una din camerele de sus, care nu ieşea niciodată, dar îl auzeam umblând de colo-colo. Uneori ne lipeam ochiul de gaura cheii, eu şi prietenii mei din casă, însă nu l-am văzut niciodată cu adevărat. Cum ne mai speriam unii pe alţii cu el şi apoi o luam la fugă în jos pe scări râzând şi ţipând. Dar pe urmă a venit boala.

Întâi a fost observată la lucruri, la obiecte. Acestea au început să nu se mai comporte ca de obicei. Uneori un lucru stabil devenea mișcător, un lucru lucios se acoperea de peri. Alteori te uitai în jur şi obiectele nu mai erau la locul lor. Întâi toți au luat-o cam în glumă, nimeni nu credea cu adevărat. Dar pe urmă a scăpat de sub control. Nu mai puteai pune lucrurile să facă ce voiai tu, se întâmpla ceva cu ele, se spărgeau întruna. Şi apoi unele dintre ele, nu ştiu cum să zic altfel, unele păreau atât de bolnave, încât tremurau şi năduşeau, iar altele aveau răni pe ele, sau bube, sau nişte pete maro oribile. Chiar simţeai că unele sufereau. Nu-mi amintesc foarte bine. Însă, la scurt timp după aia, au început să se îmbolnăvească şi oamenii, se opreau din lucru, nu li se mai deschideau fălcile sau nu li se mai închideau, sau le apăreau nişte crăpături imense, sau păreau cumva stricaţi şi doar zăceau grămadă şi nu voiau să facă nimic. Au început să se oprească chiar când mergeau pe stradă. Se opreau pur şi simplu şi pe urmă nu mai puteau fi porniţi la loc. Şi după aia, într-o zi, când am venit acasă de la şcoală, erau nişte bărbaţi în faţa camerei noastre de la subsol, oameni de la cârmuire, cu frunze de laur aurite brodate pe gulere, nu frunzele de laur verzi pe care le purtau majoritatea celor pe care îi ştiam eu pe uniformele de zi cu zi. Oamenii ăştia purtau mănuşi şi aveau pompe de stropit, iar cei care au intrat la noi în cameră şi-au pus măşti de piele cu găuri rotunde în dreptul ochilor ce îi făceau să arate ca niște monștri. Mi-au zis că nu pot intra. I-am lovit cu picioarele, am ţipat ca din gură de şarpe şi mi-am croit drum izbindu-mă în ei, dar înăuntru mama şi tata erau sprijiniţi cu grijă de perete, ca şi cum ar fi fost nişte piese de mobilier. N-aveau nici un strop de viaţă în ochi, iar urechile tatei, care au fost oricum cam mari întotdeauna, arătau ca nişte toarte de urcior. O clipă, i-am văzut doar o clipă, pentru că atunci alţi bărbaţi au început să ţipe să nu-i ating, fiindcă nu e voie să atingă nimeni nimic, şi m-au tras de lângă ei. Nici nu-i atinsesem.

Să-i văd aşa. Pe tata şi pe mama. Nu mi-au dat voie să rămân. M-au prins. Atunci nu m-am mai zbătut aşa de tare. Şi m-au luat de acolo. M-au întrebat, iar şi iar, dacă îi atinsesem. Le-am zis că nu i-am atins, nici pe mama, nici pe tata.

O vreme m-au ţinut singură într-o cameră. În uşă era o vizetă; din când în când, cineva se uita înăuntru să vadă dacă mă îmbolnăveam şi eu. Uneori se ivea câte ceva de mâncare. Băteam în uşă, dar nu venea nimeni. După multă vreme, nişte infirmiere cu bonete albe înalte au intrat să se uite la mine. Mi-au ciocănit capul cu încheietura degetelor, și-au lipit urechea de pieptul meu ca să vadă dacă începeam să sun a gol. Nu ştiu exact cât m-au ţinut acolo aşteptând, însă într-un târziu uşa s-a deschis şi bărbaţii cu frunze de laur aurite m-au cercetat din cap până-n picioare, s-au uitat unii la alții şi au spus: „Asta nu. Din cine ştie ce motiv, ea nu“.

Pe unii îi atingea boala. Pe alţii, nu. Eu am fost printre norocoşi. Poate, sau poate că nu. Depinde cum priveşti lucrurile. Toate astea se mai întâmplaseră. Febra mormanelor, cum i se zicea, venea şi trecea; asta fusese prima epidemie de la naşterea mea.

Era un loc pentru copii ca mine, cei pe care boala îi lăsase orfani. Era lipit de o bucăţică din zidul de la marginea mormanelor, care se zicea că fusese ridicat imediat după perioada lui Actoyviam, şi uneori, dacă se isca vreo furtună urâtă la mormane, câte un obiect era ridicat în aer şi izbit de acoperiş. Era un loc plin de smiorcăituri şi ţipete, copiii se ghemuiau adesea de frică şi se înjura mult în camerele alea mizere. Fără îndoială, toți aveam să fim cununați cu mormanele când ajungeam la majorat, din locul ăla nu mai era scăpare. Şi le ascultam cum se ciocneau, se mişcau şi mugeau noaptea ştiind că în curând o să fim şi noi acolo, în mijlocul lor. Eram îmbrăcaţi în sarafane negre foarte roase şi cu bonete de piele ascuţite, ce alcătuiau uniforma orfelinatului; boneta de piele era un semn că aparţineam mormanelor, că în curând aveam să fim trimişi acolo, afară. Înainte să se abată boala asupra noastră, văzusem adesea orfani plimbați prin Filching cu bonetele lor de piele; nu aveam voie să vorbim cu ei, erau întotdeauna aşa de tăcuţi, şi întotdeauna însoțiți de adulţi cu mutre nefericite. Uneori, unul dintre noi îi fluiera sau le striga ceva, însă nu răspundeau niciodată, iar acum uite-mă și pe mine cu o bonetă de piele, însemnată.

Mai era o fată cu părul roşcat la orfelinat. Una rea şi proastă. Duduca aia roşcată era de părere că trebuia să fie o singură fată cu asemenea păr în locul cu pricina. Ne încăieram, dar oricât o snopeam în bătaie, nu părea să se potolească. Ştiam că cu prima ocazie avea să mă atace iar, numai de ciudă. Aşa de furioasă era.

Zău.

Cred că nu greşesc. Aşa cred. Îmi vine greu să-mi amintesc, din ce în ce mai greu. Odată intraţi, nu mai ieşeam din orfelinat, iar fărâmele alea vechi de viaţă se îndepărtau îngrozitor şi, cu cât se îndepărtau mai tare, cu atât eram mai puţin convinşi de ele. Dar cred că nu mă înşel. Aşa cred.

Nu-mi mai pot aminti cum arătau propriii mei părinţi. Ce mai era?

Următoarea chestie importantă.

Un bărbat a venit la orfelinat, special ca să mă vadă pe mine. A zis că-l cheamă Cusper Iremonger. „Un Iremonger?“, m-am mirat eu. „Unul adevărat?“ „Da“, a răspuns el, „unul în carne şi oase.“ Avea o frunză de laur aurită pe guler. Ar trebui probabil să explic că e simbolul lor, al antreprizei Iremonger, frunza de laur care îi reprezintă, pentru că sunt şi executori judecătoreşti puternici, printre altele. Cusper ăsta a zis ceva despre familia mamei mele, că se înrudea cu clanul Iremongerilor cu ceva vreme în urmă, cu multă vreme în urmă. „Bun“, am întrebat, „deci eu ce sunt în cazul ăsta, o moştenitoare?“ Mi-a zis că nu eram, dar că mi se oferea de lucru, dacă mă interesa, într-un conac mare. Se referea la conacul cel mare.

Ştiam de Iremongeri, bineînţeles, toată lumea ştia, toţi din Filching şi, bănuiesc, de peste tot de prin împrejurimi. Cam tot era al lor. Ei deţineau Marea de mormane. Şi erau executori judecătoreşti, fuseseră întotdeauna, se spunea că deţineau toate datoriile din Londra şi le executau când le venea lor cheful. Erau foarte bogaţi. Nişte oameni ciudaţi, reci. Să nu te încrezi niciodată într-un Iremonger, așa ziceam mereu în Filching, între noi. Nu trebuie să le-o arunci în faţă. Ne-am putea pierde slujbele pentru aşa ceva. Fără îndoială. Auzisem poveşti despre casa lor aflată departe în mijlocul mormanelor, însă n-o văzusem niciodată. Doar o pată uriaşă în depărtare. Totuși, acum era posibil s-o văd. Mi se oferea o slujbă. Pentru mine era o şansă să scap de munca la mormane, să las în urmă boneta de piele, singura şansă care mi s-ar fi putut ivi vreodată. Mă bucur foarte mult, am spus. Vă sunt recunoscătoare. Ce noroc!

— Asta înseamnă că n-o să fiu cununată? am întrebat.

— Nu, a răspuns el, nu cu mormanele.

— Atunci, batem palma, am zis eu.

— Te rog să te grăbeşti.

M-a luat de la orfelinat într-o şaretă mohorâtă, mârţoaga era slabă şi tremura, şareta era veche şi hărtănită. Mergeam printre benzile de sortare, era o zi însorită, îmi amintesc bine, şi mormanele erau aşa de tăcute că abia dacă le auzeai, cerul era albastru, ceaţa destul de subţire. Iată: cer albastru, eu zâmbind pe când ne hurducam spre Casa cu Frunză de Laur, chiar spre Casa cu Frunză de Laur.

— Cum, aici? am întrebat eu.

— Chiar aici, a zis el.

— O să intru?

— Da. Dintr-o clipă în alta.

— Ce chestie! am exclamat.

Eu şi prietenii mei vorbeam tot timpul despre cum era să intri în Casa cu Frunză de Laur, dar nici unul dintre noi nu fusese înăuntru. Nu reușiserăm să ajungem nici la mai puţin de o sută de yarzi¹ de ea, eram alungaţi cu asprime. Nu aveau voie acolo decât membrii familiei. Toţi ceilalţi, afară! Şi acum uite-mă într-o şaretă mânată înăuntru, pe deasupra şi membră a familiei. Eu, o Iremonger!

Porţile s-au închis în urma mea, iar Cusper ăla mă zorea întruna. În clipa următoare ne aflam chiar în clădire, unde erau birouri şi pupitre şi oameni cu hârtii, zgomote şi ţevi ciudate peste tot, zăngănituri şi bufnituri îndepărtate. Oamenii purtau toți gulere şi cravate şi erau cam gălbejiţi.

— Ne faceţi un tur? am întrebat eu.

— Nu fi obraznică, a zis el, nu atinge nimic. Vino cu mine.

Aşa că l-am urmat de-a lungul unui coridor. De-o parte şi de alta se zăreau oameni ocupaţi, numai bărbaţi. Şi apoi, când am ajuns la o ușă pe care scria SPRE FORLICHINGHAM PARK, ne-am oprit. Pe uşa de-alături scria DINSPRE FORLICHINGHAM PARK. Cusper a tras de un clopoţel care atârna deasupra tocului, s-a auzit un scârţâit înfundat, apoi a deschis uşa ce dădea SPRE, nu pe aia DINSPRE, şi am păşit într-o încăpere de mărimea unui garderob. Mi-a spus să mă țin de bară. M-am prins cu mâinile de ea, omul a tras de o funie care spânzura din tavan, de undeva s-a auzit un clinchet şi încăperea-garderob s-a urnit. Mi-a scăpat un ţipăt, lumea părea să se mişte şi noi coboram, coboram, coboram. Am simţit cum îmi sare inima-n gât, mă gândeam că sigur o să murim, că ne prăbuşeam în gol şi aveam să ne sfărâmăm. Deodată s-a făcut lumină, omul aprinsese un mic felinar, nici măcar nu se ţinea de bară. Mi-a zâmbit şi mi-a zis să nu-mi fac griji. Încăperea-garderob s-a oprit cu o hurducătură şi n-a mai coborât.

— Unde suntem? am întrebat.

— În subteran, a răspuns el, adânc sub pământ. Trebuie să cobori în subteran ca să ajungi unde mergi tu.

Eram într-o gară. Se vedeau şine de cale ferată. Pe zid erau plăcuţe pe care scria BINE AŢI VENIT LA GARA CASEI CU FRUNZĂ DE LAUR şi niște săgeți indicatoare pe care scria: pe una SPRE LONDRA METROPOLITANĂ şi pe alta SPRE IREMONGER PARK. Trenul era deja tras la linie şi duduia, cu aburul revărsându-se, am fost zorită de-a lungul peronului, pe lângă mulţi bărbaţi în costume închise la culoare și cu jobene, care priveau fără ţintă. La coada trenului era un vagon de marfă ticsit cu coşuri cu lucruri, cutii şi provizii. Cusper Iremonger m-a împins înăuntru; eram singură acolo, doar eu şi o sumedenie de lucruri.

— Aşază-te pe un coş, o să vină cineva să te ia când o să ajungă trenul. Poartă-te frumos.

Pe urmă a tras uşa vagonului şi puţin mai târziu am descoperit că era încuiată. Am stat acolo mai bine de jumătate de ceas, apoi am văzut prin fereastra cu plasă de sârmă – nu exista geam – un bătrân foarte înalt, pus la patru ace, cu joben şi un palton lung, negru, cu guler de blană, care înainta cu paşi mari şi alţi oameni mai mărunţei care se zoreau şi făceau plecăciuni în urma lui, ce mare era bătrânul ăla, ce mină sumbră şi îndârjită avea când s-a suit în tren. Cred că trenul îl aştepta, pentru că, aproape în clipa următoare, un bărbat cu chipiu a început să alerge de-a lungul peronului fluturând un steag şi suflând într-un fluier, şi am pornit. M-am uitat prin plasă, dar curând nu mai aveai ce vedea în afară de întuneric, întuneric şi-atât. În vagonul de marfă, care nu era închis perfect, pătrundeau mirosuri şi valuri de negură, iar în timp ce trenul gonea, m-a picurat o grămadă, pentru că prin fereastra de plasă intrau stropi de condens, şi nu miroseau plăcut. În fine, trenul a încetinit şi s-a oprit cu un şuier ascuţit care m-a asurzit o vreme, aşa că m-am uitat afară, însă n-am văzut mare lucru până mai târziu, când uşa vagonului de marfă a fost trasă în lături şi o femeie înaltă şi slabă, îmbrăcată într-o rochie simplă, mi-a spus:

— Trebuie să vii încoace şi să iuţeşti pasul.

Aşa a început totul. Sosisem.

1. 1 yard = 0,914 m (n.t.).