© 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4058-4

ISBN PDF: 978-973-46-4059-1

ISBN print: 978-973-46-3891-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Elena Schweitzer/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARTA PETREU este scriitor şi profesor. S-a format în ambianţa intelectuală a mişcării literare Echinox, de la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj. Profesor de istoria filosofiei româneşti la Universitatea „Babeş-Bolyai” şi redactor-şef (din 1990) al revistei Apostrof, mensual editat de Uniunea Scriitorilor din România şi de Fundaţia Culturală Apostrof. Doctor în filosofie al Universităţii din Bucureşti, cu lucrarea Valenţele estetice ale anamorfozei logice (1992). A debutat editorial în 1981, cu volumul de poeme Aduceţi verbele. Alte volume de poezie: Dimineaţa tinerelor doamne (1983); Loc psihic (1991); Poeme neruşinate (1993); Cartea mîniei (1997); Apocalipsa după Marta (1999); Falanga (2001); Scara lui Iacob (2006). O culegere lirică, Poèmes sans vergogne, i-a apărut în 2005 în Franţa, la Editura „Le Temps qu’il Fait”. Ca eseist şi istoric al filosofiei româneşti, a publicat următoarele volume: Teze neterminate (1991); Jocurile manierismului logic (1995); Un trecut deocheat sau „Schimbarea la faţă a României” (1999; ediţia a II-a, 2004; carte apărută în SUA în 2005, cu titlul An Infamous Past: E.M. Cioran and the Rise of Fascism in Romania); Ionescu în ţara tatălui (2001; ediţia a II-a, 2002; carte apărută în Serbia în 2011, cu titlul Jonesko u očevoj zemlji); Filosofia lui Caragiale (2003); Filosofii paralele (2005); Despre bolile filosofilor. Cioran (2008; ediţia a II-a, 2010; volum apărut întîi în Serbia, cu titlul O bolestima filozofa. Cioran); Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian (Polirom, 2009; ediţia a II-a, 2010). A publicat, sub titlul Conversaţii cu... (2004 şi 2006), două volume de interviuri cu personalităţi ale vieţii intelectuale româneşti. A gîndit şi a alcătuit mai multe volume tematice de confesiuni (În lumea taţilor, 2004; Cele 10 porunci, 2007; Scriitorul şi trupul său, 2007). A prefaţat şi a îngrijit ediţii de carte de filosofie şi de literatură (Nae Ionescu, Bucur Ţincu, Arthur Dan, Constantin Rădulescu-Motru, Radu Stanca, D.D. Roşca, Alexandru Vona, Zaharia Boilă, Radu Petrescu ş.a.). Alte volume, în colaborare: Vlad Mugur, spectacolul morţii (2001), Sadovaia 302 bis (2006). Premiul Uniunii Scriitorilor din România (1981, 1997), Premiul Filialei Cluj a Uniunii Scriitorilor (2003, 2005, 2006), Premiul pentru eseu al Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova (2003), Premiul revistei Poesis pentru poezie (1993, 2001), Premiul revistei Poesis pentru roman (2011), Premiul „George Bacovia” al revistei Contemporanul (1993), Premiul „Nichita Stănescu” (1997), Premiul „Henri Jacquier” (2001), Marele Premiu „Lucian Blaga” (2002), Premiul „Tudor Arghezi” (2008), Premiul Salonului de Carte Oradea (1993), Premiul Salonului Naţional de Carte Cluj (1997), Trofeul Societăţii „Eugen Ionescu” (Slatina, 2001), Premiul internaţional „Lillian Hellman/Dashiell Hammett Grant” pe 2001, acordat de Human Rights Watch. Face parte din gruparea literară Echinox; este membră a Uniunii Scriitorilor din România şi a Fundaţiei Culturale Apostrof. În 2011, Editura Polirom a iniţiat seria de autor „Marta Petreu”, în care au apărut pînă în prezent: Acasă, pe Cîmpia Armaghedonului (Premiul „Cartea anului 2011” acordat de România literară şi Fundaţia Anonimul; Premiul pentru cea mai bună carte de ficţiune a anului 2011, decernat la Gala Industriei de Carte din România; Premiul „Liviu Rebreanu” acordat la „Zilele Liviu Rebreanu”, Bistriţa, 2011; Premiul revistei Poesis pentru roman, 2011), Apocalipsa după Marta, Cioran sau un trecut deocheat, De la Junimea la Noica. Studii de cultură românească (Premiul revistei Observator cultural pentru eseu, 2012), Filosofia lui Caragiale, O zi din viaţa mea fără durere, Ionescu în ţara tatălui şi Jocurile manierismului logic.

Părinţilor mei,
Maria şi Augustin,
ţărani mijlocaşi din Cîmpia Transilvaniei

Cuvînt-înainte la a doua ediţie

Filosofii paralele a apărut pentru prima dată la editura clujeană Limes, în 2005.

Pentru această a doua ediţie, am revizuit şi adăugit textele – mai puţin pe acela intitulat „Modelul şi oglinda. Evelyn Underhill – Nae Ionescu”. Asta nu numai din fidelitate faţă de propria mea onestitate intelectuală, ci şi pentru că acest studiu de filosofie comparată a fost, în toate variantele lui, mereu contestat, ba chiar transformat de contestatarii lui în pretextul unor argumente la persoană (se înţelege: la persoana mea, inclusiv în gentila variantă ad stultitiam). Aşa că nu m-a lăsat inima să le iau străluciţilor apărători ai originalităţii lui Nae Ionescu obiectul muncii. L-am păstrat deci cum a fost, cu gîndul să dăinuie neschimbat în esenţa de neschimbat a adevărului lui.

Faţă de ediţia întîi a cărţii, am adăugat studiul „Filosofie ocazională. De sfintele sărbători”. Ŕ bon entendeur, salut.

5 august 2013, Cluj

Cuvînt-înainte la prima ediţie

Am adunat în acest volum cîteva din studiile de istorie comparată a filosofiei româneşti ori din cele pe tema românismului pe care le-am scris în ultimul deceniu. La fiecare, am precizat unde l-am publicat pentru prima oară sau ocazia pentru care a fost scris.

Ocupîndu-mă sistematic de filosofia românească, adică de marea necunoscută a culturii noastre, sînt încredinţată nu doar de realitatea, ci şi de valoarea şi de complexitatea ei. Atîta doar că ea trebuie recitită fără prejudecăţi şi studiată în proiectele, în mistificările, în eşecurile şi în împlinirile ei. Altfel spus, ea aşteaptă să fie studiată la fel de amănunţit şi de profesionist cum au studiat şi continuă să studieze filologii literatura română.

Public aceste studii mai puţin pentru filosofii şi pentru specialiştii români în filosofie – care, pentru că se ocupă de filosofia universală, se simt plasaţi direct pe cerul înstelat al universalităţii – şi mai ales pentru filologi şi pentru scriitori, deoarece ei sînt cei care se interesează constant de filosofia românească. În ochii filosofilor şi specialiştilor români în filosofie, filosofia românească se bucură arareori de respect şi de interes; adesea, aceştia fie o minimalizează, fie – pe baza unei ignoranţe compacte – îi neagă dintr-un condei existenţa. Cercetarea istoriei filosofiei româneşti şi mai ales cercetarea filosofică a culturii şi a realităţii din România sînt, pentru majoritatea filosofilor şi a specialiştilor români în filosofie, neinteresante. În felul acesta, cultura română este frustrată de o dimensiune explicativă care îi este atît de necesară. În cultura română, filologii şi scriitorii – adînc înrădăcinaţi în patria limbii şi avînd atît sentimentul constant al integralităţii culturii române, cît şi conştiinţa încăpăţînată a nevoii de completitudine a acestei culturi – sînt cei care au adus cele mai mari servicii filosofiei româneşti şi studierii istoriei ei.

Adresîndu-mă în primul rînd filologilor şi scriitorilor şi numai în al doilea rînd cîtorva filosofi şi specialişti români în filosofie, şi anume acelora care recunosc valoarea filosofiei româneşti, am, mărturisesc, un reconfortant sentiment de „acasă”. Asta pentru că refuz în principiu ideea de filosofie şi de istorie a filosofiei făcute în jargon filosofic exclusivist, cum ar zice Gadamer, pentru minuscule cercuri închise. Apoi, pentru că prin această adresare mă integrez unei vechi tradiţii culturale româneşti – despre care a scris frumos Ion Ianoşi, în O istorie a filosofiei româneşti –, a relaţiei strînse dintre filosofie şi literatură. Şi, în sfîrşit, pentru că ştiu foarte bine că în cultura română cei care s-au bucurat de existenţa filosofiei româneşti au fost în primul rînd literaţii, cărora li se şi datorează, de altfel, existenţa a nu puţine instrumente de lucru – biobibliografii, reeditări, articole de dicţionar, monografii etc. – pe care le are la ora actuală filosofia românească; de altfel, fără acumulările de informaţie pe care le-au realizat şi le-au conservat filologii, istoria filosofiei româneşti nu ar fi cu putinţă.

Ca să răsplătesc cititorul care a avut pacienţa să citească studiile mele, am adăugat, în finalul cărţii, trei mici eseuri de filosofie culinară. Nu sînt neapărat potrivite cu titlul cărţii. Ştiu că ele, în ochii distinsei şi sobrei lumi academice, sînt mai mult decît compromiţătoare pentru mine. Le public totuşi. De fapt, nu mă pot – şi nu vreau să mă pot – abţine.

La fel ca „facerea” unui poem, şi scrierea unui text de istoria filosofiei ori a unui eseu este un act misterios, în care se amestecă multe ingrediente. La naşterea textelor adunate în această carte au contribuit, prin invitaţia de a colabora la simpozioane ori la volume tematice, prin... daruri sau numai prin cîte-o vorbă aruncată-n treacăt, cîţiva profesori, cîţiva prieteni, cîţiva colegi. Îi numesc: Dorli Blaga, Constantin Tacou, Ion Ianoşi, Mircea Flonta, Andrei Marga, Ştefan Borbély, Liviu Maliţa. Le mulţumesc. Îi mulţumesc de asemenea prietenului meu Virgil Leon, care a avut răbdare să-mi redacteze cartea. La fel, îi mulţumesc consăteanului meu, lui Mircea Petean, care m-a constrîns să-i dau pentru Limes, editura lui, o carte.

14 noiembrie 2004, Cluj

I

Filosofii paralele

Filosofia românească1*

În spaţiul românesc, primele manifestări filosofice apar la sfîrşitul Evului Mediu tîrziu, în slavonă şi latină, pe lîngă mănăstiri şi curţile domneşti. Prima lucrare filosofică originală în limba română datează din 1698 şi este opera lui Dimitrie Cantemir, principele Moldovei. Prima şcoală filosofică românească, Şcoala Ardeleană, se cristalizează în Transilvania la sfîrşitul secolului al XVIII-lea şi este expresia ideilor luministe. În secolul al XIX-lea, învăţămîntul filosofic românesc este impregnat de ideile luminismului şi de kantianism.

În a doua jumătate a secolului al XIX-lea, sub acţiunea personalităţii culturale a lui Titu Maiorescu, se naşte cultura română modernă şi, implicit, filosofia românească modernă. În epoca de maximă dezvoltare, care coincide cu perioada dintre cele două războaie mondiale, filosofia românească (ce există mai ales ca filosofie modernă şi contemporană) are următoarele caracteristici: se află într-o relaţie strînsă cu literatura, în sensul că cei mai mulţi dintre filosofii români sînt şi scriitori importanţi; este preocupată excesiv de problema identitară românească, ceea ce a dus la dezvoltarea amplă a filosofiei istoriei şi culturii; s-a implicat în problematica istorică, politică şi ideologică a României, argumentînd, de pildă, dreptul la autodeterminare naţională sau atitudini pro şi contra occidentalizării şi modernizării României; s-a sincronizat rapid cu problematica filosofică universală; a fost (şi este) săracă în domeniul reflecţiei etice.

În prima jumătate a secolului XX, preocupările cele mai importante ale filosofilor români au fost: discutarea situaţiei metafizicii şi a dreptului ei la existenţă, urmată de efortul multora dintre ei de a construi un sistem filosofic original; apoi, dezbaterea problemei identitare, sub forma temei românismului, temă permanentă în cultura şi filosofia noastră, fapt ce a dus la dezvoltarea filosofiei culturii, a filosofiei istoriei şi la implicarea filosofilor în politică. Cele mai mari construcţii filosofice originale le aparţin lui Lucian Blaga şi Constantin Noica.

În perioada comunistă, după un îngheţ dogmatic dramatic, la mijlocul anilor 1960 se resimte o relativă liberalizare, care face posibile cercetările de logică, filosofia ştiinţei, precum şi eseistica literar-filosofică.

După 1989, filosofia românească face mari eforturi de restructurare a cadrului instituţional, de recuperare a domeniilor înainte cenzurate, de sincronizare – prin traduceri şi studii – cu filosofia universală contemporană şi de regăsire a propriilor valori autohtone.

1. Începuturile

Filosofia românească s-a născut anevoios şi tîrziu, la sfîrşitul Evului Mediu prelungit din formaţiunile statale româneşti. Începuturile stau sub influenţa Bisericii bizantine. Primele expresii ale filosofiei au fost în limbile de cultură ale Europei Răsăritene: slavonă, greacă, dar şi latină. Astfel, cultura de limbă slavonă îşi atinge la noi punctul culminant în Învăţăturile lui Neagoe Basarab către fiul său Teodosie, scrise cîndva între anii 1512 şi 1521 şi atribuite domnitorului Neagoe Basarab al Ţării Româneşti; cartea este un manual de educaţie religioasă, politică şi morală, centrat pe ideea monarhiei absolute de drept divin, cu o importantă încărcătură de idei renascentiste şi reflectînd particularităţi psihologico-morale ale spaţiului românesc. Cultura de limbă latină are cel mai strălucit reprezentant în transilvăneanul Nicolaus Olahus (adică Românul, 1493-1568), cleric catolic a cărui operă este impregnată de ideile umanismului european (curent în care este o importantă personalitate), în special de acelea ale lui Erasmus, cu care a purtat o bogată corespondenţă. Tot în latină se desfăşoară învăţămîntul din prima şcoală superioară din Moldova, cu o existenţă efemeră şi din cauza aceasta fără consecinţe culturale, Academia de la Cotnari (1562-1563) a lui Despot-Vodă, unde umanistul protestant Johannes Sommer predă filosofia.

În secolul al XVI-lea apar scrierea şi tipăriturile în limba română. Existenţa a trei formaţiuni statale româneşti, Moldova, Ţara Românească şi Transilvania, a făcut ca filosofia românească să aibă nu un început, ci încercări şi începuturi multiple. Astfel, în 1664 apare prima traducere a unui text filosofic în limba română, datorată lui Nicolae Milescu; în 1698 apare la Iaşi prima scriere filosofică românească, Divanul sau gîlceava înţeleptului cu lumea sau giudeţul sufletului cu trupul de Dimitrie Cantemir (1673-1723), în care autorul creează terminologia filosofică românească; partea a treia şi ultima a lucrării nu este decît o traducere a unei cărţi a polonezului Andreas Wissowatius, apărută în Amsterdam în 1682, dar primele două părţi sînt originale şi dezbat sub formă dialogală, sub forma înfruntării dintre Înţelept şi Lume, dintre Spirit şi Trup, probleme de ontologie, gnoseologie, etică; scrierea stă sub influenţa Bibliei şi totodată a stoicilor. Alte lucrări filosofice ale principelui Cantemir, de fizică, metafizică, gnoseologie şi logică, scrise în latină, nu au avut consecinţe asupra filosofiei româneşti, căci au fost publicate abia la sfîrşitul secolului al XIX-lea şi la începutul secolului XX. În schimb, două din cărţile sale de istorie, Descriptio Moldaviae (redactată la îndemnul Academiei din Berlin, al cărei membru era din 1714) şi Incrementa atque decrementa aulae othomanicae (1716), au avut circulaţie în Occident în secolul al XVIII-lea.

După aceste începuturi sporadice, în secolul al XVIII-lea se formează şi se stabilizează structurile instituţionale necesare filosofiei – academiile domneşti din Bucureşti şi Iaşi, funcţionînd pe lîngă biserici, şi seminarul greco-catolic de la Blaj. Învăţămîntul filosofic se face după autori greci şi germani.

În ultima treime a secolului al XVIII-lea apare, în Transilvania, prima şcoală culturală, istorică şi lingvistică, întemeiată pe fundamente filosofice luministe: Şcoala Ardeleană. Reprezentanţii ei – Samuil Micu, Gheorghe Şincai, Petru Maior, I. Budai-Deleanu ş.a. – sînt formaţi în şcolile catolice ale Vienei şi Romei, sînt impregnaţi de ideile luministe, pe care le pun în serviciul formării culturii române moderne şi al educării şi deşteptării naţiunii române. Samuil Micu traduce, adaptează şi comentează texte de logică, metafizică, etică, filosofie politică, în special din wolffianul Friedrich Christian Baumeister. Autorul cel mai radical este I. Budai-Deleanu, în opera căruia sînt dezbătute ideile Revoluţiei Franceze. Un monument colectiv al gîndirii filosofice şi istorice a Şcolii Ardelene este Supplex Libellus Valachorum, petiţie adresată Curţii de la Viena, mai precis împăratului Leopold al II-lea, în 1791, pentru apărarea naţiunii române din Transilvania în cadrul imperiului; petiţia invocă drepturile omului şi ale cetăţeanului, drepturile societăţii civile, dreptul natural şi contractul social. Memoriul cărturarilor ardeleni este simptomatic pentru felul în care filosofia românească – aici în stare născîndă – se va implica în problemele istorice şi politice ale naţiunii române. Şcoala Ardeleană este prima mişcare filosofică şi culturală românească cu o ideologie declarat şi coerent prooccidentală.

În prima jumătate a secolului al XIX-lea, în învăţămîntul filosofic românesc din toate cele trei provincii pătrund, prin intermediul profesorilor educaţi în şcoli apusene, precum şi prin traduceri din kantianul W.T. Krug, ideile lui Kant.

La mijlocul secolului, paşoptistul I. Heliade-Rădulescu schiţează prima încercare de sistem filosofic, Equilibru între antithesi sau Spiritul şi Materia, inspirat fiind în principal de ideile cu privire la echilibrul opuşilor ale lui P.J. Proudhon şi Ch.H. Lecouturier şi, prin aceştia, de Hegel. Paşoptismul a fost un moment important în sincronizarea de fond şi de formă, deci istorică şi culturală, a provinciilor româneşti cu Europa Occidentală. Ideologia paşoptistă ilustrează încă o dată felul în care gînditorii români se implică în rezolvarea problemelor naţionale, politice şi sociale concrete din realitatea românească. În filosofia istoriei, Nicolae Bălcescu (1819-1852), cu o doctrină revoluţionară în care ideile luministe se combină firesc cu acelea de factură romantică, a susţinut ideea de progres, pe temeiul căreia a pledat pentru realizarea istorică a naţiunii române şi pentru restructurarea juridică şi socială a provinciilor româneşti, prin abolirea feudalismului şi acordarea libertăţii pentru ţărani. Simion Bărnuţiu (1808-1864), cu merite importante în argumentarea ideii de libertate şi dreptate naţională pentru românii din Transilvania, a pus bazele învăţămîntului filosofic în limba română de aici; pornind de la Kant, prin cursurile şi publicaţiile sale ce acoperă aproape toate domeniile filosofiei, a contribuit la evoluţia culturii de tip filosofic în provinciile româneşti.

În a doua jumătate a secolului al XIX-lea, în filosofia românească pătrund ideile lui Hegel, Schopenhauer şi Comte.

2. Perioada clasică a filosofiei româneşti

În secolul al XIX-lea, Ţările Române se orientează, ideologic şi instituţional, înspre Occident. Etapă cu etapă, prin Revoluţia de la 1848, prin unirea Moldovei cu Ţara Românească (1859), prin proclamarea independenţei României (1877) şi prin transformarea ţării în regat (1881), România iese din sfera de influenţă răsăriteană („orientală”), se occidentalizează şi se modernizează instituţional. Cadrul naţional nou-creat favorizează dezvoltarea culturii române, inclusiv a filosofiei.

Bogdan Petriceicu Hasdeu (1838-1907), scriitor, filolog, istoric şi filosof, este o personalitate proteică şi cu o viziune largă, romantică. Interesul său îmbrăţişează mai multe domenii (în intenţie, toate) ale culturii umaniste, inclusiv filosofia socio-politică a naţiunii şi, mai apoi, metafizica; în evoluţia lui, trece de la romantism la naturalism şi încheie, prin Sic cogito (1892), ca filosof spiritualist (spiritist).

Acela care a modelat structurile culturii române moderne a fost însă Titu Maiorescu (1840-1917), a cărui construcţie instituţională şi cultural-filosofică de tip raţionalist a pus pentru multă vreme în umbră spiritul romantic tumultos al şcolii hasdeiene. Format la Academia Theresiană din Viena şi la Facultatea de Filosofie a Universităţii din Berlin, Maiorescu şi-a deturnat vocaţia filosofică înspre construcţia culturală şi civilizatoare, care reprezenta o urgenţă pentru România. În jurul lui s-a cristalizat societatea culturală şi politică Junimea, prin al cărei organ de presă, revista Convorbiri literare, Maiorescu a impus o nouă direcţie, axiologică (şi opusă celei naţional-„utilitare”), în cultură. Ca profesor de filosofie şi logică la universităţile din Iaşi şi Bucureşti, Maiorescu a sincronizat învăţămîntul filosofic românesc cu acela occidental; el a predat istoria filosofiei germane, franceze şi engleze, insistînd asupra lui Kant, Herbart (pornind de la care îşi făcuse teza de doctorat, Relaţia), Schopenhauer (ale cărui Aforisme le traduce în română), Comte, J.St. Mill, Spencer; convins fiind că filosofia trebuie să beneficieze de rigoarea ştiinţelor, Maiorescu apreciază pozitivismul şi evoluţionismul. El a creat cea dintîi şcoală filosofică din România modernă. Manualul său de Logică, scris într-un spirit modern şi influenţat de lucrările lui Mill şi Herbart, a fost folosit în învăţămîntul superior şi liceal pînă la Primul Război Mondial. Pe urmele lui Kant şi Schopenhauer, Maiorescu a sintetizat ideea autonomiei esteticului în formula „artă pentru artă”, care a făcut carieră în cultura română. Pe urmele lui Platon şi mai ales ale lui Schopenhauer, a teoretizat impersonalitatea artei: creaţia şi receptarea artei sînt impersonale, în sensul că anulează principium individuationis şi egoismul, adică sursele suferinţei umane.

Cea mai importantă contribuţie filosofică a sa, cu urmări pînă astăzi, ţine de filosofia culturii şi constă în „teoria formelor fără fond”. Om politic conservator, adept al organicismului şi evoluţionismului istoric german şi englez (Herder, Fr.K. von Savigny, H.Th. Buckle etc.), Maiorescu a diagnosticat existenţa unei nepotriviri între instituţiile apusene importate de România şi implantate la noi („forme”), pe de o parte, şi realitatea materială şi culturală, cu alte cuvinte starea înapoiată, de „barbarie orientală”, a „fondului” autohton, pe de altă parte. În Criticile sale izbucneşte şi capătă o formulare memorabilă, folosită şi astăzi, disputa ideologică cu privire la direcţia în care trebuie să meargă România: înspre Apus şi modernitate sau înspre propria sa tradiţie şi substanţă autohtonă; la fel, în „criticile” lui este pusă în chestiune calea pe care să se facă schimbarea, cea evoluţionist-organicistă ori aceea sincronist-„revoluţionară”. În formula inspirată a „formelor fără fond”, el a sintetizat înfruntarea, neîncheiată nici astăzi, între modernism, occidentalism, sincronism cu Europa, pe de o parte, şi autohtonism, tradiţionalism, antioccidentalism, evoluţionism pe baza specificului naţional, pe de altă parte. Bazată pe conceptualizarea unei mari traume socio-culturale, soluţia sa a fost una de mediere: continuarea europenizării, dar în mod selectiv şi într-un ritm mai lent, încît să nu adîncească şi mai tare „abisul” dintre clasa cultă „de sus” şi „poporul de jos”, şi ridicarea prin educaţie, de către „clasa de sus”, a „poporului de jos”. Criticile lui Maiorescu au încetinit ritmul occidentalizării structurale forţate a României; în acelaşi timp, el a acţionat, teoretic şi practic, pentru cultivarea şi civilizarea „fondului” autohton în aşa fel încît să ajungă compatibil cu „formele” instituţionale importate din Apus şi deja implantate în România.

Ambiguitatea intrinsecă a criticii şi a soluţiei sale (datorată şi faptului că întreaga explicaţie teoretică a fost expusă în context polemic, fără să beneficieze de o elaborare ulterioară de sine stătătoare) a făcut ca „teoria formelor fără fond” să devină mărul discordiei pentru generaţiile următoare, atît între maiorescieni şi teoreticieni de altă orientare filosofico-politică, cît şi între maiorescienii propriu-zişi. Aceştia din urmă s-au contrazis mai ales pe problema ritmului în care să se facă europenizarea; astfel, maiorescienii de stînga (D. Drăghicescu, E. Lovinescu etc.), cărora li se adaugă teoreticieni ca G. Ibrăileanu şi Şt. Zeletin, au profesat o filosofie proeuropeană şi democrată, a sincronizării „revoluţionare” cu Europa; ei au fost contestaţi de ideologii antieuropenişti, precum Nichifor Crainic sau Nae Ionescu, partizani ai imuabilităţii fondului românesc. Dimpotrivă, maiorescienii de dreapta (între care C. Rădulescu-Motru şi A.C. Popovici) au profesat o filosofie de încetinire sau chiar de respingere a influenţelor europene şi de valorificare strict a tradiţiilor naţionale. Dusă dincolo de limitele în care fusese iniţial gîndită şi, prin schimbarea contextului istoric, grav deformată, ideologia „fondului” autohton a devenit, după cum arată Rădulescu-Motru, unul dintre argumentele justificative ale extremei drepte româneşti interbelice. Influenţa criticismului raţionalist al lui Maiorescu în filosofia românească s-a întins de-a lungul a patru generaţii de postmaiorescieni, pînă în timpul celui de-al Doilea Război Mondial.

Filosoful propriu-zis al societăţii Junimea a fost Vasile Conta (1845-1882), autorul unui sistem filosofic materialist, determinist şi evoluţionist. La temelia lumii stă materia, care se află într-o prefacere continuă, conform unor legi inflexibile, fatale, se afirmă în Teoria fatalismului. Una dintre cele mai generale legi fatale e cea a ondulaţiunii universale, care reglează creşterea, apogeul, descreşterea formelor evolutive din univers (plante, animale, societate, idei). Conta foloseşte sugestii şi informaţii din A. Comte, Spencer, Darwin, Haeckel, Tylor, Mill. În teoria cunoaşterii, este senzualist şi apreciază inducţia. În Introduction à la Métaphysique (Bruxelles, 1880), sub influenţa lui Comte, înseriază metafizica după gîndirea religioasă şi înaintea celei pozitiv ştiinţifice; filosoful legitimează metafizica prin funcţiile ei de unificare a cunoştinţelor din ştiinţe, de examinare a valabilităţii cunoştinţelor, de stabilire de ipoteze; prin cunoştinţele exacte, metafizica ţine de ştiinţă, iar prin cvasicunoştinţe şi cunoştinţe ipotetice, de artă; ea va exista cît va exista omul, căci răspunde unei nevoi a sufletului uman. Modul inductivist în care a justificat Conta existenţa metafizicii i-a influenţat pe C. Rădulescu-Motru, Ion Petrovici şi Mircea Florian. Un alt junimist, A.D. Xenopol, cu o concepţie apropiată de a lui Windelband şi Rickert, întemeiază, în La Théorie de l’histoire (1908), filosofia istoriei pe ideea „seriilor istorice”.

Spre sfîrşitul secolului al XIX-lea, Constantin Dobrogeanu-Gherea, autodidact de orientare marxistă, impulsionează estetica şi teoria socială. El combate estetica maioresciană a „artei pentru artă” şi îi opune „arta cu tendinţă”. Capodopera lui Dobrogeanu-Gherea este Neoiobăgia (1910), în care foloseşte marxismul ca instrument de analiză a economiei, a structurii sociale şi a structurii instituţionale din România ultimei treimi a secolului al XIX-lea; el dezvăluie coexistenţa în agricultură a economiei de tip capitalist cu aceea de tip feudal şi califică combinaţia drept neoiobăgie. Considerînd neoiobăgia drept cauza înapoierii economice şi sociale a ţării, pledează pentru angajarea României pe calea evoluţiei burgheze, industriale şi orăşeneşti, de tip occidental.

O direcţie importantă a filosofiei româneşti de secol XX a fost cea academică. Discipolii lui Maiorescu, trecuţi prin universităţile din Germania şi Franţa, au organizat învăţămîntul filosofic românesc după tipare occidentale. O preocupare constantă a acestora a fost examinarea şi legitimarea metafizicii. Deşi Maiorescu a descurajat originalitatea în filosofie, pe motiv că fondul românesc nu este încă pregătit pentru ea, discipolii săi îi încalcă recomandarea, astfel încît la sfîrşitul secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX încep să apară lucrări originale de filosofie românească.

Constantin Rădulescu-Motru (1868-1957), cu o solidă pregătire filosofică la Paris (Th.-A. Ribot, Charcot), München şi Leipzig (unde îşi dă doctoratul cu W. Wundt), are o operă de metafizician, logician, psiholog şi filosof al culturii cu aplicare pe cultura română. În Elemente de metafizică pe baza filosofiei kantiene (1912), el legitimează metafizica drept ştiinţă, prin argumente care îl încadrează în marele curent european al metafizicii inductive, adică al metafizicii concepute ca o sinteză a tuturor ştiinţelor particulare. Raţiunea ei de existenţă constă în faptul că răspunde unor cerinţe ale omului cărora ştiinţele particulare nu le pot răspunde: cerinţa unităţii cunoaşterii, cerinţa rezolvării contradicţiilor dintre ştiinţe, cerinţa verificării axiomelor, cerinţa aprofundării conceptelor fundamentale. Problema metafizică este reprezentată de întrebarea kantiană: cum sînt posibile adevărurile universale şi necesare, cînd în conştiinţa individuală noi nu avem decît datele simţurilor şi asocierea lor subiectivă? Răspunsul se află în natura conştiinţei, care este identică cu natura universului. Aspectul fizic şi cel psihic al lumii sînt armonizate de corpul Alfa sau Dumnezeu, care dă fenomenelor un singur curs şi scop; iar Dumnezeu, spune filosoful – reluînd argumentul cartezian al veracităţii divine –, nu ne poate înşela. Putem cunoaşte deoarece conştiinţa umană este produsul necesar al evoluţiei universale, care l-a făcut pe om după chipul şi asemănarea realităţii totale. În Personalismul energetic (1927), filosoful îşi dezvoltă concepţia; realitatea este unitară şi constă în energia care evoluează şi se diferenţiază în formele existenţei; omul este o formă de energie ieşită din evoluţia întregului univers; partea sa biologică e dependentă de mediul cosmic, partea sa sufletească e dependentă de istoria întregii culturi omeneşti, de psihosferă. Evoluţia istorică a omenirii produce tipuri succesive de personalitate, ultima fiind personalitatea energetică modelată prin muncă. La nivel colectiv, personalitatea unui popor se cristalizează în cultura lui. Concepţia lui Rădulescu-Motru, influenţată de mişcarea de idei a metafizicii inductive, de energetismul lui W. Ostwald, de marile sisteme raţionaliste ale secolului al XVII-lea, precum şi de evoluţionism, este un raţionalism (bazat pe ştiinţa contemporană) determinist şi finalist. Ca filosof al culturii, el s-a concentrat pe starea celei româneşti, fiind adeptul reîntoarcerii la specificul naţional de dinainte de 1848; în perioada interbelică, a teoretizat „românismul” drept soluţie de sincronizare politică şi culturală a ţării cu „hitlerismul”, „fascismul” (italian) şi „sovietismul”, aşadar cu revoluţiile şi cu prefacerile politice totalitare din Europa interbelică; drept urmare, Rădulescu-Motru devine, în Românismul. Catehismul unei noi spiritualităţi (1936), unul dintre teoreticienii români ai totalitarismului. L-a introdus pe Nietzsche în cultura română, consacrîndu-i o monografie cu ample fragmente traduse (1896). A fondat prima revistă de specialitate, Studii filosofice (1897), transformată ulterior în Revista de filosofie (1923).

Un alt maiorescian, Ion Petrovici (1882-1972), este un logician original preocupat de Teoria noţiunilor (1910), anticipîndu-l pe E. Goblot în privinţa raportului dintre conţinutul şi sfera noţiunii. În Introducere în metafizică (1924), legitimează existenţa metafizicii şi examinează metodele ei; el arată insuficienţele metodei experimentale şi ale celei aprioric-raţionaliste şi acceptă metoda empirio-raţionalistă; această a treia metodă foloseşte cunoştinţele şi ipotezele ştiinţei, dar se ridică deasupra ei, într-o construcţie ipotetică, ghidată nu numai de criteriul adevărului, ci şi de acela al frumosului.

Un ambiţios proiect de sistem filosofic conectat la ştiinţele contemporane îi aparţine postmaiorescianului Mircea Florian (1888-1960), care articulează o filosofie asemănătoare ontologiei critice a lui N. Hartmann. El a analizat criza de secol XX a metafizicii pornind de la sistematizarea istoriei ei; în prima fază, metafizica a fost ontologică cu obiect transcendent şi deductivă, alimentîndu-se însă fraudulos din experienţă; în a doua fază, începută cu Kant, metafizica este a cunoştinţei sau a spiritului; disoluţia metafizicii se produce prin Bergson şi iraţionalismul existenţialist. Pierderea credibilităţii ei a fost accelerată de ştiinţele naturii, care explică lumea prin ea însăşi. Soluţia de salvare ar fi luarea în considerare a întregii bogăţii a „datului” (realul, idealul şi posibilul laolaltă) şi crearea unei metafizici ipotetice, bazate pe toate faptele de existenţă (adică pe ceea ce este fie individual, fie general; fie material, fie spiritual; fie real, fie ideal). Drept urmare, Mircea Florian a propus, şi prin analogie cu o sugestie din Dilthey, o metafizică nonfabulatorie, fără proiecţii imaginative, dar bazată pe toată experienţa. Recesivitatea ca structură a lumii, marele său tratat publicat postum (1983 şi 1987), reexaminează şi regîndeşte realul (existenţa, cunoaşterea, lumea valorilor) prin multiple cupluri conceptuale (40), care se află în structura lumii: deosebire-asemănare, multiplu-unu, individual-general, materie-formă, raţional-iraţional, viaţă-moarte etc. În aceste „dualităţi recesive”, ambii termeni sînt pozitivi, au valoare şi putere inegale, unul îl determină pe celălalt, dar al doilea are o semnificaţie şi o valoare superioare primului; ei se află în simbioză ontologică, iar existenţa lor face ca structura lumii să fie disimetrică. Factorul recesiv, mai fragil, dar mai semnificativ, aduce noutatea, neliniştea şi, în ultimă instanţă, tragismul lumii. Disimetria recesivă şi tragică a lumii face ca valorile vieţii, ale cunoaşterii, ale culturii şi ale moralei să fie principial periclitate; asumarea filosofică a acestei stări de fapt poate fi o soluţie de însănătoşire a „conştiinţei nefericite” de tip hegelian proprie omului modern, căci îl învaţă valoarea raţiunii şi a iubirii; o raţiune care nu sacrifică realul şi o iubire ca grijă pentru celălalt. Concluzia de tip etic a lui Florian consună cu a lui D.D. Roşca, cu aceea a lui Camus şi, mai tîrziu, cu aceea a lui Lévinas. Datorită faptului că şi-a ancorat programatic conceptele şi argumentările în ştiinţele contemporane, odată cu fiecare nouă descoperire sau ipoteză din ştiinţele ce se bazează pe modelări matematice, de pildă din astrofizică şi fizica microparticulelor, construcţia sa filosofică riscă să devină sau chiar a devenit istorică, precum i s-a întîmplat la sfîrşitul secolului al XIX-lea lui Vasile Conta. A argumentat pentru regîndirea raţiunii în funcţie de bogăţia realităţii, anume pentru a limita lărgirea excesivă a spaţiului de cuprindere al iraţionalismului din extrem-contemporaneitatea lui.

După Unirea Transilvaniei cu România (1918), în cultura română se afirmă ca personalităţi originale doi autori de origine transilvăneană, Lucian Blaga şi D.D. Roşca, creatorii şcolii filosofice din universitatea clujeană. Lucian Blaga (1895-1961), filosof şi scriitor, a creat cel mai original şi amplu sistem filosofic din cultura română, structurat în trilogii, pentru care a inventat şi o terminologie filosofică proprie, de tip sugestiv mitic şi metaforic (aşa cum face în acest moment astrofizica). Deşi valorifică speculativ ştiinţele contemporane, naraţiunea sa filosofică, numită mitosofie, se opune programatic ideii de metafizică ştiinţifică; Blaga propune, din contră, o „viziune metafizică”. Sistemul său e elaborat începînd cu teoria metafizică a cunoaşterii, în corelaţie permanentă cu ontologia. Bun cunoscător al filosofiei clasice (Descartes, Kant etc.), al ştiinţelor contemporane şi al fondului cultural autohton exprimat inclusiv în folclor, Blaga afirmă că existenţa conţine o parte de mister; acesta este neraţionalizabil, necognoscibil, dar formulabil; şi anume, misterul sau transcendentul poate fi circumscris prin expresii verbale, „dogme”, care, precum intuiţia poetică, transcend logica; formulînd transcendentul, „dogmele” îl lasă din punctul de vedere al înţelegerii şi cunoaşterii lui intact (Eonul dogmatic, 1931). Capacităţile cognitive ale intelectului funcţionează în două direcţii, spre plus-cunoaştere şi minus-cunoaştere; intelectul enstatic reduce necunoscutul, producînd cunoaşterea paradisiacă, de uz practic; cînd însă cenzura transcendentă barează cunoaşterea unui mister existenţial, intelectul uman îşi schimbă în mod spontan funcţionarea şi devine intelect ecstatic, adică un intelect care renunţă la funcţiile sale logice şi formulează în mod inspirat şi lăuntric-contradictoriu o cunoştinţă de tip aparte, cunoaşterea luciferică; prin ea, intelectul ecstatic „despică” obiectul de cunoscut în fanicul şi cripticul acestuia şi, deoarece nu uită nici o clipă că misterul sau „ascunsul” continuă să existe, luminează în mod neaşteptat statutul iraţionalului şi al misterului, constitutive atît existenţei, cît şi cunoaşterii, argumentează Blaga (valorificînd în sens propriu sugestii heideggeriene despre mister din Vom Wesen der Wahrheit). Viziunea metafizică a lui Blaga întrebuinţează într-un mod original sugestii din Descartes („le mauvais génie”), Kant, istorismul german, psihanaliză etc.: omul nu poate cunoaşte transcendentul, fiindcă acesta (numit Marele Anonim, fiinţa sau Dumnezeu) se apără de cunoaşterea umană, înşelîndu-ne cu premeditare. Marele Anonim intercalează între el şi om o „cenzură transcendentă”, un apriorism care împiedică cunoaşterea adecvată; în schimb, omul are, prin istorie şi creaţie, un spaţiu nelimitat de manifestare (Censura transcendentă, 1934; Diferenţialele divine, 1940). În Trilogia culturii (1935-1937), pe urmele şcolii morfologice germane (Spengler, Frobenius) şi ale filosofiilor inconştientului (Freud şi Jung), Blaga explică diferenţa dintre culturi prin stil şi creează noologia abisală, disciplina structurilor spirituale inconştiente ce modelează toate creaţiile umane (religia, arta, filosofia, ştiinţa, istoria). A evaluat şi a clasificat culturile în funcţie de matricea stilistică inconştientă astfel obţinută şi a analizat cultura română ca „spaţiu mioritic”. În Trilogia valorilor, creează o axiologie în care pune creaţia pe prim-plan. Din cauza condiţiilor istorice de după al Doilea Război Mondial, nu a reuşit să îşi ducă la bun sfîrşit proiectul de a scrie o etică, din care au rămas numai cîteva fragmente nedefinitivate; iar sistemul său filosofic, început, ca Zidul Chinezesc, din mai multe părţi simultan, nu a ajuns să fie din păcate terminat. În ansamblu, sistemul lui Blaga, în splendida şi inspirata lui articulare, este o spectaculoasă naraţiune de tip spiritualist, necreştin şi neoromantic.

D.D. Roşca (1895-1980), cu un doctorat la Paris condus de Lucien Lévy-Bruhl şi Emile Bréhier, L’Influence de Hegel sur Taine (1928), filosofează în intenţie în limitele stricte ale experienţei. În sinteza sa filosofică Existenţa tragică (1934), el concepe tragicul în stil hegelian, ca înfruntare a omului cu lumea; existenţa nu este nici total raţională, nici total iraţională, ci în parte rezonabilă, în parte absurdă, iar iraţionalele ei şi ale omului periclitează viaţa, creaţia şi valorile umane; concluzia este etică: să acceptăm existenţa aşa cum este, şi cu sens, şi fără sens, ştiind că adevărul şi dreptatea pot adesea să piardă şi că nu există speranţa unei reparaţii după moarte; ştiind că ceea ce este nu este cum trebuie să fie, omul tragic îşi asumă în mod lucid condiţia, acţionînd perpetuu pentru întemeierea şi reîntemeierea lumii umane, a frumosului şi a dreptăţii. Soluţia etică a lui D.D. Roşca a anticipat soluţia camusiană din Mitul lui Sisif. Prin punerea problemelor, prin ton şi prin surse, D.D. Roşca este un existenţialist moderat.

În deceniile trei şi patru, în Universitatea din Bucureşti se coagulează, în jurul lui Nae Ionescu (1890-1940), profesor de logică, filosofia religiei şi metafizică, o mişcare filosofică de tip existenţialist. Individualitate originală în viaţa personală, plagiator şi compilator din filosofi occidentali (Max Scheler, Evelyn Underhill, Spengler, Bergson etc.) în cursurile sale, Nae Ionescu a contribuit la filosofia românească mai ales prin faptul că a stimulat creativitatea studenţilor săi. A dispreţuit erudiţia şi filosofia sistematică, propunînd, în sincronie cu creşterea iraţionalismului european, iraţionalismul întemeiat pe trăire. Opera lui constă în articole politice, în care atacă democraţia, liberalismul, modernitatea, orientarea europeană a României; propune soluţia autohtonistă, ruperea ţării de Europa, ortodoxismul, naţionalismul, puterea absolută a şefului statului. Din 1933, devine ideologul Mişcării Legionare, iar soluţia lui politică pledează pentru revoluţie naţională sincronă cu revoluţiile din Europa şi, în final, statul totalitar după modelul totalitarismului german hitlerist. Prin forţa exemplului său, a determinat sau măcar a favorizat angajarea cîtorva dintre cei mai străluciţi „elevi” ai săi (Eliade, Cioran, Noica) în sprijinirea Mişcării Legionare, care reprezenta varianta românească a fascismului european (la celălalt pol aflîndu-se mulţi dintre avangardişti, ca partizani ai revoluţiei comuniste după model sovietic).

Discipolii lui sînt cunoscuţi sub numele de „generaţia ortodoxistă” sau „generaţia ’27” şi dau expresie existenţialismului românesc. Liderul generaţiei a fost Mircea Eliade (1907-1986), ale cărui eseuri filosofice invită la aventură existenţială, la trăire. În disputa modernism-autohtonism, foarte vie în anii 1930, cu privire la calea de dezvoltare pe care trebuie să o urmeze România, tînărul Eliade se plasează de partea autohtonismului, respingînd explicit tot ce ţine de stilul civilizaţiei europene: raţionalismul, ştiinţa, tehnica, democraţia. În eseistica sa românească, viitorul istoric al religiilor propune cuplul conceptual sacru-profan ca instrument de interpretare a faptelor vieţii şi culturii; acordînd faptelor din folclor credit maxim, pe motiv că ele sînt tezaurul originar de experimente ale speciei, iar proximitatea faţă de origine este o cheie de descifrare a misterelor vieţii umane (moartea, levitaţia, miracolele etc.), în Folclorul ca instrument de cunoaştere viitorul mare istoric al tuturor religiilor prefigurează conceptele sale cheie, de sacru şi profan.

Emil Cioran (1911-1995), viitorul filosof francez, este un Privatdenker, nesistematic, subiectiv, liric. Factorul metafizic central este viaţa, pe care, sub influenţa lui Schopenhauer, o gîndeşte prin atribute precum lipsă de sens, dinamism, iraţionalitate; el deplînge individuaţia şi cunoaşterea ca surse de suferinţă. În Pe culmile disperării (1934), cartea sa de debut, exacerbarea suferinţei somatice devine un stimul şi o cale de cunoaştere absolută şi de contopire mistică cu fondul ultim al lumii, deci de anulare a individuaţiei. Filosof regresiv şi neoromantic, Cioran tînjeşte după liniştea de dinaintea naşterii, iar în clipele de revoltă se închipuie drept Dumnezeu. Alte teme sînt caracterul iluzoriu al lumii, singurătatea, moartea, sfinţenia şi chiar Dumnezeu, pe care îl aşază „la limita absolută a memoriei” şi îl consideră, aproape platonician, drept „întîia amintire”. În Schimbarea la faţă a României (1936), Cioran analizează, într-o formulă sistematică şi folosindu-se de categoriile spengleriene ale filosofiei culturii, destinul de cultură mică al României; marcat de sincronismul lovinescian, propune sincronizarea revoluţionară a ţării cu Europa – care, în acea perioadă, era ea însăşi sfîşiată şi zguduită de ideologia revoluţiilor totalitare –, prin tehnici politice extremiste (dictatură, revoluţie continuă, colectivism naţional, aservirea individului la interesul colectiv, totalitarism), fapt regretat ca o ruşine intelectuală după al Doilea Război Mondial. Mircea Vulcănescu (1904-1952) propune, sub influenţa lui Blaga şi în intenţie urmînd metoda fenomenologică a lui Scheler şi Heidegger, o ontologie regională a identităţii româneşti, el inventariind trăsăturile inconştientului colectiv românesc.

După ce debutează ca eseist fenomenolog care respinge cultura de tip istoric în favoarea culturii de tip geometric şi a idealului ei, „Mathesis universalis”, Constantin Noica (1909-1987) duce mai departe proiectul lui Vulcănescu, al unei filosofii a identităţii româneşti, proiect căruia îi dedică două lucrări la începutul anilor 1940 şi alte opt în a doua sa perioadă creatoare. Între ele, Şase maladii ale spiritului contemporan (1978) identifică bolile spiritului sau maladiile ontice în felul cum se distribuie, într-un ins sau într-o cultură, individualul, determinaţiile şi generalul; eseul este o tipologie a formelor posibile de cultură. În celelalte volume, filosoful caută fiinţa din perspectiva românească, analizînd (în felul lui Heidegger) limba veche, autori vechi, capodopere ale creaţiei populare, autorul exemplar (Eminescu) sau sculptorul exemplar (Brâncuşi). Rezultă o ontologie regională plină de farmec, dar eterată. Considerînd că filosofia reprezintă accesul raţional la fiinţă, în Tratatul de ontologie (1981) Noica articulează problema fiinţei din perspectivă universală; reproşînd filosofiei că a căutat fiinţa fie în transcendent, fie în transcendental, Noica găseşte ca punct de acces spre fiinţă „cele ce sînt”. Structura trinitară a fiinţei e prezentată inductiv, dinspre lucruri, prin element, spre fiinţa în ea însăşi; revelatoare de fiinţă sînt tocmai cele şase maladii ontice. Arhitectura complicată a ontologiei lui suitoare implică devenirea (ca „devenire întru fiinţă”) şi organizarea fiinţei pe trei niveluri, trup (lucruri), suflet (element) şi spirit (fiinţa ca fiinţă). Modelul subteran al ontologiei sale este, aşa cum a observat Ion Ianoşi, acela trinitar, de tip sublim creştin, şi culminează cu sugerarea fiinţei absolute, care se dezminte ca absolută prin întruparea la toate nivelurile devenirii reale. Multe concepte sînt nedeterminate, în fază de schiţă sugestivă sau de pictură în acuarelă în care culorile curg unele în altele, de unde dificultatea de a-i urmări construcţia.

Alţi reprezentanţi ai generaţiei ’27 au fost Petru Comarnescu, preocupat de filosofia culturii şi de estetică (The Nature of Beauty and its Relations to Goodness, 1931, teza de doctorat la Southern California University din Los Angeles), sau Eugen Ionescu (1909-1994), viitorul dramaturg francez, preocupat, sub influenţa lui Emmanuel Mounier, de fundamentele filosofice ale persoanei.

În perioada interbelică, Mihail Dragomirescu (1868-1942) elaborează estetica în calitate de teorie a capodoperei şi, în Ştiinţa literaturii (1926), prefigurează structuralismul. Tudor Vianu (1987-1964), cu o viziune cultural-morală clasică, umanistă, argumentează în Estetica sa ideea că arta este forma cea mai înalt creatoare a muncii omeneşti; el are o contribuţie originală de filosofia culturii şi o teorie proprie a valorilor şi a ierarhiei lor. Mihai Ralea dezvoltă antropologia filosofică, iar Petre Andrei filosofia şi sociologia valorii. Liviu Rusu se ocupă de estetica creaţiei (Essai sur la création artistique, 1935), iar Camil Petrescu regîndeşte condiţia artei din perspectiva fenomenologică. Spre sfîrşitul anilor 1930, se dezvoltă logica clasică şi logica matematică prin lucrările lui Grigore Moisil şi Anton Dumitriu.

În timpul şi spre sfîrşitul celui de-al Doilea Război Mondial se naşte, în Universitatea din Cluj (exilată la Sibiu în urma Dictatului de la Viena), în jurul lui Blaga, dar şi cu o infuzie de idei ale lui E. Lovinescu, „Cercul literar”; reprezentînd a patra şi ultima generaţie postmaioresciană şi prima generaţie postblagiană, „Cercul literar” combină valorile raţiunii critice cu acelea ale sensibilităţii şi propune modelele universale ca aspiraţie naţională.

În aceeaşi perioadă, apar lucrările marxistului Lucreţiu Pătrăşcanu şi cercetările de etică şi antropologie ale lui Constantin I. Gulian.

3. Perioada comunismului

Intrarea României în sfera de influenţă sovietică, transformarea ţării din regat în republică (decembrie 1947) şi reforma învăţămîntului din 1948 au pus capăt dezvoltării libere a filosofiei.

În prima perioadă a comunismului (1948-1964), filosofia românească, supusă cenzurii ideologice marxiste, este cu totul eliminată din viaţa publică şi există, cu riscurile de rigoare, dintre care nu lipsesc procesele şi condamnările politice la închisoare, numai ca filosofie pentru sertar. Sub forma „materialismului dialectic şi istoric”, dogmatica marxist-stalinistă ia locul filosofiei autentice. Filosofii sînt sau în închisori, sau cu domiciliu obligatoriu, sau marginalizaţi. Cenzura opreşte publicarea oricăror texte filosofice. Inclusiv ideologul marxist Lucreţiu Pătrăşcanu cade victimă regimului, fiind executat în 1954. Învăţămîntul politico-ideologic de masă îndoctrinează populaţia şi încearcă să şteargă memoria colectivă.

În a doua perioadă a comunismului (începutul anilor 1960 – 1989) sînt parţial refăcute structurile instituţionale care stau la baza filosofiei, universităţile îşi liberalizează relativ programa de învăţămînt, sînt publicate traduceri din filosofia universală. În încercarea de a eluda dogmele ideologiei marxiste, filosofia se orientează în două direcţii: logică şi filosofia ştiinţei, estetică şi eseistică literar-filosofică. În logică şi epistemologie, Octav Onicescu aduce contribuţii la teoria probabilităţii, Grigore Moisil dezvoltă logica matematică prin algebra polivalentă, iar Anton Dumitriu scrie monumentala Istoria logicii (1969).

Comunismul a pus capăt creaţiei originale a multor filosofi interbelici sau a tăiat opera lor în două părţi distincte. Blaga n-a ajuns să îşi încheie sistemul filosofic cu proiectata sa etică şi, constrîns la tăcere, s-a sinucis ca filosof precum alter ego-ul său, Leonte Pătraşcu, din romanul autobiografic Luntrea lui Caron. D.D. Roşca a încetat să scrie, devenind traducător al lui Hegel şi mentorul unei şcoli orientate spre istoria filosofiei. Relativa liberalizare filosofică din anii 1970-1980 a permis reeditarea unor opere filosofice interbelice sau editarea unor lucrări de filosofie românească rămase în manuscris (Mircea Florian). Constantin Noica îşi publică, începînd cu 1969, cărţile celei de-a doua perioade de creaţie, iar în jurul său se formează o şcoală de filosofie nonuniversitară, neoficială, „Şcoala de la Păltiniş”.

4. După 1989

Căderea totalitarismului naţional-comunist din România a adus filosofiei libertatea şi posibilitatea de a se restructura. Învăţămîntul filosofic îşi reface programele, apar noi direcţii de cercetare, înainte prohibite: filosofia politică şi morală, filosofia religiei, filosofia contemporană etc. În mod compensator, după o jumătate de secol de interdicţie, se manifestă interesul pentru filosofiile iraţionaliste.

Bibliografie selectivă

Lovinescu, E., Istoria civilizaţiei române moderne, 3 vol., Bucureşti, Editura Ancora, 1924-1925.

Bagdasar, N., „Istoria filosofiei româneşti” (1940), în Scrieri, ediţie de Gh. Vlăduţescu, Bucureşti, Editura Eminescu, 1988.

Cartojan, N., Istoria literaturii române vechi, 3 vol., Bucureşti, Fundaţia pentru Literatură şi Artă „Regele Carol II”, 1940-1945.

Călinescu, G., Istoria literaturii române de la origini pînă în prezent, Bucureşti, Fundaţia Regală pentru Literatură şi Artă, 1941.

Pătrăşcanu, Lucreţiu, Curente şi tendinţe în filosofia românească (1946), Bucureşti, Editura Politică, 1971.

Prodan, D., Supplex Libellus Valachorum, Cluj, Editura Universităţii Victor Babeş, 1948.

Piru, Al., Literatura română premodernă, Bucureşti, Editura pentru Literatură, 1964.

Eliade, Mircea, „Rumanian philosophy”, în The Encyclopedia of Philosophy, vol. 7, New York-Londra, Macmillan Publishing Co., Inc. & The Free Press, Collier Macmillan Publishers, 1967.

Cornea, Paul; Zamfir, Mihai, Gîndirea românească în epoca paşoptistă (1830-1860), 2 vol., antologie, studiu şi bibliografie de P. Cornea, text stabilit, note şi medalioane biografice de M. Zamfir, Bucureşti, Editura pentru Literatură, 1969.

Ghişe, Dumitru; Teodor, Pompiliu, Fragmentarium luminist, Cluj, Editura Dacia, 1972.

Istoria filosofiei româneşti, 2 vol., Bucureşti, Editura Academiei, 1972-1980.

Dumitriu, Anton, Istoria logicii, ediţia a doua adăugită, Bucureşti, Editura Didactică şi Pedagogică, 1975.

Scriitori români, dicţionar coordonat de Mircea Zaciu, Bucureşti, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, 1978.

1848 la români. O istorie în date şi mărturii de Cornelia Bodea, 2 vol., Bucureşti, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, 1982.

Cazan, Al., Istoria filosofiei româneşti, Bucureşti, Editura Didactică şi Pedagogică, 1984.

Zaciu, Mircea; Papahagi, Marian; Sasu, Aurel, Dicţionarul scriitorilor români, vol. I (A-C), Bucureşti, Editura Fundaţiei Culturale Române, 1995.

Ianoşi, Ion, O istorie a filosofiei româneşti, în relaţia ei cu literatura, Cluj, Editura Biblioteca Apostrof, 1996.

Rădulescu-Motru, Constantin, Revizuiri şi adăugiri, 1943-1952, I-VIII, volume îngrijite de Rodica Bichis, Gabriela Dumitrescu, comentarii şi postfaţă de Dinu C. Giurescu, versiune finală de Stancu Ilin, Bucureşti, Editura Floarea Darurilor, 1996-2001.

Ianoşi, Ion (coordonator general), Dicţionarul operelor filosofice româneşti, Bucureşti, Editura Humanitas, 1997.

Flonta, Mircea, Cum recunoaştem pasărea Minervei?, Reflecţii asupra percepţiei filosofiei în cultura românească, Bucureşti, Editura Fundaţiei Culturale Române, 1998.

Ionesco, Eugène, Littérature roumaine, Paris, Fata Morgana, 1998.

Petreu, Marta, Un trecut deocheat sau „Schimbarea la faţă a României”, Cluj, Editura Biblioteca Apostrof, 1999 (ediţia a treia, cu titlul Cioran sau un trecut deocheat, Iaşi, Editura Polirom, 2011).

Academia Română, Dicţionarul general al literaturii române, L-O, Bucureşti, Editura Universul Enciclopedic, 2005.

Petreu, Marta, Despre bolile filosofilor. Cioran, ediţia a doua revăzută, Iaşi, Editura Polirom, 2010.

Petreu, Marta, Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian, ediţia a doua revăzută şi adăugită, Iaşi, Editura Polirom, 2010.

Petreu, Marta, De la Junimea la Noica. Studii de cultură românească, Iaşi, Editura Polirom, 2011.

Petreu, Marta, Ionescu în ţara tatălui, ediţia a treia revăzută şi adăugită, Iaşi, Editura Editura Polirom, 2012.

Petreu, Marta, Filosofia lui Caragiale, ediţia a doua revăzută şi adăugită, Iaşi, Editura Polirom, 2012.

1.* Text apărut, cu titlul „Romania, philosophy in”, în The Routledge Encyclopedia of Philosophy, varianta online, http://www.rep.routledge.com, 2002. Traducerea în engleză a fost făcută de Liviu Bleoca. Titlul în engleză este pe tipicul tuturor titlurilor din enciclopedie. Versiunea engleză este urmată de bibliografia articolului şi de o „bibliografie suplimentară”, cronologică, a principalelor opere filosofice la care trimite articolul; n-am considerat necesar ca această „bibliografie suplimentară”, în care fiecare operă e rezumată într-o frază, să mai fie publicată aici.

     Îi mulţumesc profesorului Mircea Flonta, care mi-a repartizat acest articol şi cu care am avut o foarte bună colaborare pentru definitivarea lui.

     Pentru acurateţea filologică a informaţiei – de care şi istoria filosofiei are nevoie – mai precizez că varianta engleză a fost, la cererea editorului, scurtată. Public aici varianta iniţială, completă.