© 2018 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7290-5

ISBN PDF: 978-973-46-7291-2

ISBN print: 978-973-46-7186-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Josh McCann/Shutterstock.com ; © a_taiga/Depositphotos.com  (colaj)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SEBASTIAN LĂZĂROIU s-a născut la 20 martie 1970, în Comăneşti, judeţul Bacău. Este de profesie sociolog, autor de studii naţionale şi internaţionale de sociologie şi antropologie, publicate în reviste şi cărţi de specialitate. În plus, a scris articole pe teme de analiză politică pentru diverse periodice din România. De acelaşi autor, la Editura Polirom a mai apărut romanul Balena Albastră (2017).

Părinţilor mei

În fiecare părticică un înţeles, şi-abia la sfârşit un înţeles mai mare. Precum libelula vede detaliul, ş-apoi mişcarea în ansamblu.

Povestea lui Trintius

I

Pentru că toate numele erau luate, mi-au zis Trintius. Cine vrea să ştie ce e, s-o întrebe pe mătuşă-mea (nu pe-ai mei, că nici ei n-aveau habar), dac-o mai trăi, biata de ea. Am căutat pe Google, rădăcina din care ne tragem cu toţii, şi n-am găsit-o. Azi a fost a zecea zi din a treia lună de post-terapie. Doctorul crede că m-am vindecat, doar că mi-a dat canon. (Îmi lipsesc vorbele lui. Era un ştiutor.) De pildă, n-am voie s-ating vreun computer sau vreun telefon sau orice coloştovenie din astea, care ne bântuie electromagnetic proximitatea. Mi-am cumpărat de dimineaţă o maşină de scris Brother Webster, bufă-bufă, dintr-un târg de rugini. După ce-am pus-o pe masă, am râs de ea. Are litere strâmbe; tuşul mustit în panglică le dantelează marginile, le face de ocară. Scrisul meu de mână e mâzgăleală, arta ghearelor, cripto-cod Enigma. Nu-mi foloseşte. „Orice-ai face, fereşte-te de radiaţie artificială şi pipăie lucrurile“, zicea Herr Freud. Aşa că mi-am amenajat în curticică peticul meu solar de reflecţie. Acolo scriu când nu plouă. Acolo visez secretele. Contesa se uită de la etaj, suspinând când şi când. Contesa nu e contesă, e bătrâna care mi-a închiriat camera pe bani puţini. Îi spăl vasele, o ajut prin casă, îi citesc la culcare dintr-o carte fără sens. Are nişte farfurii mari de porţelan vechi, aurite pe margini. Le curăţ cu uşurinţă; a prins vremuri de foamete, linge tot. Şi dacă are o indigestie, termină motanul. Ea-i zice Mau, eu, Fiţă (nu ne înţelegem, se supără că-i stric „chemarea“). Fiţă, pentru că-şi zbârnâie mustăţile pe lângă Brother Webster când ţăcăn. Dă cu lăbuţa în carul nervos, ţâşnitor, şi-n culmea nebuniei aterizează peste claviatură. „Ăsta-i reîncarnarea lui Balzac“, îi scuză Contesa, uneori, de la fereastră, firea şturlubatică. Ştiu că nu-i doar ea cu ochii pe mine. Mai e un bărbat misterios în blocul lipit de casa noastră. Pândeşte de după perdea şi uneori face poze. I-am zis „Ochian“. E şi-o fată bătrână în cealaltă clădire cu vedere în curticică. Are un telescop. Noaptea se uită la stele, ziua, la semnele tuşate pe foile mele. Mai romantic de-atât nu există! I-am zis „Julieta“. În casă cu noi e şi-o fantomă. Eu îi zic „Sclipici“. Contesa e convinsă că-i fostul proprietar şi că-i o fantomă în toată regula. N-am luat-o în serios, până când am auzit ciocănituri în mobilier, aer gol strănutând şi, manifestarea culminantă, un joc de biluţe luminoase pe tavan. Nici acum n-o iau în serios, dar admit că putem s-o numim fantomă. În orice caz, mi-e de-ajuns că nu ne învoim pe porecla motanului. Într-o noapte, „Sclipici“ mi-a intrat în cameră ca să-mi umble prin hârţoage. Aşa o tevatură pe lumea ailaltă pentru ce depăn eu aici, de gândeam că tijele Websterului bat dracii la fund. Dar nu era „Sclipici“, că n-avea lumini, era un bărbat, uşor ca o pană, cu vedere de mâţ. N-am telefon mobil, n-am nimic şi mi-e incomod să ţip, să-i alertez pe alţii. Aşa că m-am întors pe partea cealaltă. Noapte bună! Seara, când mă cuibăresc în culcuşul meu, ca să mai exersez pipăitul, folosesc cele trei mere lustruite de la capul patului. După două luni, le ştiam textura pe de rost. Dacă o muscă ar vrea să aterizeze pe oricare dintre ele, i-aş putea indica precis topografia: locuri accidentate, cratere adânci, coame sălbatice şi pojghiţe veştejite. Îmi prinde bine asta. Şi spălatul vaselor, şi tot ce-ating cu mâinile mă umple de conştienţă. Un fel de conştienţă. Trecutul meu e tulbure, realizez asta ori de câte ori frec podelele. Stau cu degetele-n zoaiele cafenii şi storc energic zdreanţa în găleata cu lichid opac. (Contesa-mi zice să folosesc mopul, mi-e greu să-i explic cum e cu pipăitul.) Am făcut închisoare, politică, dragoste, am căzut, m-am ridicat, iar am căzut. Acum sunt liniştit. Stau vara în curticică cu furtunul în mână şi ud satisfăcut iarba, precum Zeus urinându-şi senin pajiştile grase. „Julieta“ şade-n balcon şi navighează, absorbită de telefonul ei, dar are ochi de melc. Până şi Contesa are o drăcovenie din aceea inteligentă şi-mi mai povesteşte ultimele bârfe. Eu m-am rupt de toate astea şi nu sufăr, deşi, cândva, eram margraf de internet. Nici măcar „Ochian“ nu mă agasează. Ştiu că nu vrea să se-ascundă, dimpotrivă, vrea să fiu conştient că e acolo şi mă supraveghează. Vrea să tac, să nu fac valuri. Nu fac valuri decât atunci când spăl duşumeaua şi clătesc fleandura în lighean.

II

„Ochian“ a vizitat-o pe Contesă. Văzut mai îndeaproape, era un bărbat tânăr, atletic în şolduri, cu o preferinţă pentru vestimentaţia cenuşie, cum m-aş fi îmbrăcat eu pe vremuri, ca să mă fac una cu nimicul. Avea câteva tuleie ţepoase, irosite caraghios sub nas şi-n vârful bărbiei. M-au amuzat încălţările lui, încheiate la călcâie cu nişte fermoare de paradă. Îţi imaginai că, de le-ai fi ridicat dintr-o mişcare, omul se va îmbucăţi în cele două fragmente, fragil împachetate-n unitatea înşelătoare a fiinţei. După vizită, am încercat s-o trag de limbă pe Contesă, dar mi-a răspuns sibilinic, iar eu n-am insistat. Să ne înţelegem: n-am fost uşă de biserică, nu mi-am petrecut viaţa ca un blând grădinar şi nici nu m-am închinat regulilor pământene, aşa că nu tresar dacă-s urmărit, vegheat, monitorizat. Port cu mine taine şi-o verigă cu chei de destine, dar tentaţia vieţii de odinioară e prea amorţită şi chircită-n amintiri ca să îngrijoreze pe cineva. Pe drum încoace – da, tot venind, împleticit de obstacole şi încercări – am pierdut multe, am irosit încă pe-atâtea şi-am râvnit la ce n-am avut vreodată. Nu cred c-am visat nici umbra ce mi s-a strecurat noaptea în cameră şi-a foşnit teancul de hârtii, deşi mi-e mai comod să-mi spun c-a fost „Sclipici“. Altfel, dacă aş fi în locul lor, aş face la fel. Când îl apucă pe unul ca mine să scrie, omenirea nu e-n deplină siguranţă. L-am petrecut de la fereastra mea pe când ieşea din casă, pironindu-i intenţionat amigdala. Şi-a rotit gâtul cât să-mi întâlnească privirea, a surâs prietenos şi a schiţat chiar un voalat salut din încheietura moale. După cum bănuiam, era doar un popânzoi plantat în uşa serenităţii mele adormite.

III

Toamna mă gâdilă miorlăind stins pe la nări. Încă se mai face plajă, încă se mai leneveşte, aşa că stau răstignit ca un vierme lucios pe acoperişul în pantă. Clădirile sunt aşa de înghesuite în jurul curţii, aplecate drăgăstos una-n alta, încât balconul „Julietei“ aproape se năpusteşte peste streaşina casei noastre. A ieşit să mă salute (până atunci fuseseră doar ocheade). Avea poate cincizeci de ani, prea neîndemânatic ascunşi şi poate prea netrăiţi. „Trintius…“, i-am zis toropit. Mi-a spus şi ea numele, prea urât ca să mi-l mai amintesc peste câteva secunde. I-am cerut permisiunea să-i zic „Julieta“, să nu fiu evacuat prea abrupt din lumea mea. N-avea nimic împotrivă. Dintr-un salt am fost la ea în balcon, şi-apoi, în casă. În sufrageria mare, o doamnă tânără, goală, tolănită languros pe spate, îşi primea un hidos cunilingus de la o gigantică Octopoda. Tentacule cu ventuze scârboase o împresurau agitat pe tot corpul. O caracatiţă mai mică – poate progenitura – îşi făcea de cap cu buzele femeii şi cu unul din sfârcuri. M-am cutremurat. „Katsushika Hokusai“, îmi zise „Julieta“, „Visul nevestei pescarului“. Răscolitoare artă, mă gândii. „Ero guro nansensu“, îmi explică ea. „E despre sfidarea tabuurilor şi perplexitate.“ Pe pereţi atârnau alte gulguraţii de acelaşi soi, şi-nţelesei repede care. După ce-mi oferi o sticlă de bere udă, „Julieta“ continuă să-mi administreze şocuri. „Ştii cum e Luna azi?“ „Nu, dar am văzut că tu eşti cu telescopul…“ „E plină, n-ai nevoie de telescop.“ „E-n regulă.“ „Iar eu sunt la ovulaţie.“ „Posibil. E de la Lună?“ Râse. „Nu, nu e. Dar e o conjuncţie favorabilă să fac un băieţel.“ „Astea-s prostii.“ „Prostii? Stai să vezi… E ştiinţific.“ Îşi deschise laptopul şi-ncepu să caute frenetic, frământând agil tastele oarbe. Lumina ecranului mă izbi ca un soare diavolesc. Îmi ţineam privirea ferită. „Uite aici. E un articol în Nepal Medical College Journal, «Influenţa razelor Lunii asupra naşterilor în funcţie de sex»…“ Îşi dezveli pulpa dizgraţioasă dintr-o mişcare involuntară a picioarelor. Am aruncat o uitătură fugară pe articol şi nu aiura. Începu să silabisească şcolăreşte din preambul, cu gura voit senzuală, iar cu degetele inelate îşi desfăcu hipnotic doi nasturi de la cămaşă. „S-a observat că… din 42 de femei care au fost impregnate în primele 24 de ore de ovulaţie, pe timp de Lună plină… 40 au născut băieţi şi doar două, fetiţe. Ei, ce zici?“ Clipi triumfătoare, de parcă ăsta era impedimentul ca să trecem la treabă. „Hm, recunosc, n-aş fi zis că poţi programa…“ Mă privi fix, ca şi cum mai era ceva, iar eu zâmbii stânjenit către sticla de bere. Privirea femeii nu se dădea bătută. „Mi-am dorit mult un băiat. Şi încă îmi doresc.“ „Ce te-a oprit?“ „Habar n-am. Nu-i simplu să găseşti tatăl potrivit.“ „Nu afli decât după ce-l faci…“ „Ei, da, dacă ai douăzeci de ani, dar eu nu mai am…“, râse cochet, cu mâinile boţite între genunchi, sugerându-mi vârsta de treizeci. „Ai vrea să fii tatăl băiatului meu?“ „Nu-i cam repede? Abia ce-am intrat în casă… Şi prin balcon.“ „Asta-i romantic“, chicoti iar şi redeveni sobră. „Nu, serios, te studiez de câteva luni. Nu eşti un necunoscut.“ Ce poate fi serios în toată discuţia asta?!, mă gândii amuzat. Trebuia să mă sustrag cumva. Eram de-a dreptul încurcat. Lungii vorba. „De ce nu o bancă de spermă?“ „Păi, tocmai ce-ţi zisei. E greu să găseşti un tată. Nu vreau să trag lozuri.“ „Sunt totuşi selecţionaţi…“ Ce penibil! În loc să-i curm insistenţa, îi căutam alternative. „Ei, hai, e da sau e nu?“, mă somă c-un zâmbet larg. „E nu“, mă grăbii să zic, de teamă să nu mă trezesc, din greşeală, în fantasma ei. Neaşteptat, începu să lăcrimeze. Pe urmă, plânse de-a binelea, cu sughiţuri duioase. „Ştiam că sunt şi babă, şi chioampă…“ Rimelul o luase la vale spre pomeţi, iar rujul făcuse mustăţi. În loc să spun o minciună, am strâns-o în braţe şi aveam sufletul uşor. „Nu sunt eu ăla. Nu-mi doresc copii. Am avut o iubită şi-o mare dezamăgire. Poate cu ea… cine ştie…” Se-nveseli brusc. „O chema cumva Grímlaug?“ „Cum?! Nu, Ema…“, zisei căzut pe gânduri. Ştiam că mă supraveghează cu luneta ei, dar nu mă gândisem că vede tot ce compun eu acolo în curticică. „Am tras cu ochiul la ce scrii. E fascinant! Iartă-mă! Mă ierţi?“ Presupun că, după toate astea, trebuia s-o iert. „Nu-i nimic. Îmi prinde bine o părere. Îţi place?“ Se porni exaltată. „O, da, Dumnezeule! Povestea cu Grímlaug şi Sölmundur pe insulă… şi invazia corsarilor. Atâta linişte şi-apoi atâta cruzime!“ „Nu-i chiar o invenţie. Islandezii au fost invadaţi de corsari…“ „Serios?!“ „Ooo, sigur…“, mă înfierbântai, gata să-i explic contextul istoric, apoi m-am mai înmuiat. „Dar, de fapt, ai avut dreptate. E ceva despre viaţa mea acolo.“ „Ei, vezi, şi mai zici că-s tută şi n-am ochi pentru tatăl potrivit. Te-am ghicit. Grímlaug era Ema şi tu erai Sölmundur.“ „Putem zice şi-aşa…“ „Ce, Doamne, iartă-mă, vi s-a întâmplat aşa monstruos?“ „Mult de povestit“, surâsei, încă flatat de aprecierile şi interesul arătat. Îmi prinse mâinile-n ale ei şi căzu în genunchi. „Trintius, dragul meu, mi-a scăpat finalul poveştii cu tulpa. Ţi s-a urcat motanul ăla pe carul maşinii de scris şi n-am mai putut vedea nimic. Te conjur, spune-mi finalul… te rog… vreau să ştiu cum şi-a distrus până la urmă femeia aia creaţia, pe David. A reuşit?“ „Jasmine o chema.“ „Mă rog, Jasmine-Amin-Criselefantin… Cum a scăpat de ea? Zi-mi, zi-mi, zi-mi…“ „Dacă vrei să citeşti, îţi dau să citeşti.“ În orbite, globii îi erau în pragul exploziei. „Vrei tu asta?“ „Sigur, mă simt măgulit.“ „Şi mă ierţi, da? Mă ierţi pentru indiscreţiile mele şi pentru… ştii tu… prostia aia… a fost aşa, ca o… Gata, mai bine zi-mi să tac – ţine-ţi fleanca, fată…“ Îmi astupai ochii cu palmele. „Nici n-a fost.“ Ieşirăm din nou în balcon şi nu-mi scăpă silueta lui „Ochian“ de după perdea. Poate a crezut că m-am înfrăţit cu sepia gigantică.

IV

Când îţi petreci orele, ca mine, în contact nemijlocit cu energia lucrurilor, evadat din cămăruţele căptuşite cu oglinzi argintate şi curbe virtuale, organismul nu va înceta să te surprindă. Nu mai deosebesc somnul de trezie, nu mai trec pragurile la fel de lin. Înainte, m-aşezam în pat ostenit, cu pleoapele sprijinite-n greutatea lor, rătăcit în gânduri, şi-apoi intram în altă lume, colorată, ilogică, copleşitoare sau traversam noaptea ca un mort; dimineaţa ieşeam asudat dintre decoruri în lumina zilei sau doar apăream miraculos din marele hău, fără nicio amintire. Acum, somn, nesomn, aceeaşi lume. Obiectele şi fiinţele îşi aveau existenţa lor şi când s-ar zice că dormeam. Îşi continuau vibrantele vieţi, împrejurul meu sau în cea mai largă extensie a lui, ca şi cum eram treaz; nu lângă mine, nu în capul meu, ci chiar acolo unde-i fiecare. Contesa sforăie la etajul de jos şi, când dorm, sunt conştient de muzica somnului ei. Fiţă aleargă şoareci în pod, n-am nevoie să fiu treaz ca să ştiu asta. M-am întrebat dacă dorm cu adevărat. Mă trezesc odihnit, ăsta ar fi un semn că aţipesc, nu-i nicio îndoială, dar nu pot nici să zic că înainte simţeam oboseală. Şi, uite-aşa, a intrat vijelios în scenă Vocea, Mr. Iamb, da-Dum da-Dum da-Dum, de-am crezut întâi că-i „Sclipici“ onomatopeic, ca pe urmă să văd în asta un cod binar – 01010101 – şi viaţa mea aşezată-n pentagrame cu lumini şi umbre:

Ioa-saf,/ fiu orb,/ che-mat/ a-flând/ că e/

De Var-la/-am să/ va-dă-n/ lu-me/ tra-ma/

Nici-când/ vi-sa/ ce-n vea/-curi pa/-co-ste

Să-l ia/ sme-ri/-ţii drept/ prinţ Ga/-u-tama!/

De unde să fi ştiut eu de Ioasaf sau Varlaam? Şi nici Prinţul Gautama nu-mi era aşa familiar. Să-mi scriu povestea în cod iambic, asta-mi zicea Vocea. Şi-apoi toate învăţămintele să le distilez în alte poveşti, aşa încât, din tot ce a fost, să nu mai rămână decât vaporii unei lumi fantastice, pe care eu am trăit-o bolnav.

V

Ploua ca-n iad. Mă trezii cu „Julieta“ la uşă. Îi deschisei afabil şi cumva bucuros să văd un chip omenesc. De câteva zile mă-ngropasem în scris până la urechi. Ea nu zâmbea defel. Îşi ţinea mâinile-n şolduri, războinică. „Tu-ţi baţi joc de sufletul meu?“, se răsculă isteric. „S-stai p-puţin…“, am apucat să zic înaintea unei straşnice palme peste fălci, care avu darul să mă buimăcească şi mai rău. Obrajii încinşi articulară o cerere de armistiţiu. „Ce ţi-a trebuit să-l ucizi pe Magnús?“, îmi ceru ea socoteală. Magnús, adică cel desprins din poveştile pe care tocmai le isprăvise de citit. Încercai s-o calmez, distrat. „Mai întâi, Turgut l-a ucis…“ „Turgut-Mă sput! Mă crezi proastă?“ „Nu, deloc. Şi-apoi, ai uitat? Nu-i nimic adevărat acolo, sunt camuflările unor peripeţii din viaţa mea.“ „Drace, cui i-ai făcut felul?“, deveni brusc îngrijorată. Am uitat să zic. „Julieta“ era casieră. Una sofisticată. Măcar îi dispăruse sfânta indignare. „N-am omorât pe nimeni. E vorba de-un omor simbolic.“ „Trintius, fii sincer, ai fost la pârnaie? Cam arăţi a fost pârnăiaş.“ Îmi apăruseră gratiile reci, verticale, un reper solid al trecutului meu cenuşiu. Prea reci să mă lepăd de ele. „Atunci, pentru ce-ai fost?“ „Asta-i altă poveste…“ Se-aşeză cuminte pe un scaun şi-ncepu a boci. „Of, şi ce băiat! Ce băiat!…“ Se uită cu reproş la mine. „Cine a fost Magnús în viaţa ta?“ „Ema…“ „Drăguţa ta? Nuuuu…“ Sexualitatea mea aparentă urma să fie pusă la îndoială. „Ei, să nu fim atât de rigizi. Era o ea. Ea credea-n alt zeu atunci când am cunoscut-o.“ Mă studie cu circumspecţie. „Eşti tra-la-la… Şi de ce s-o ucizi? Chiar şi simbolic, cum zici tu…“ „Pentru c-o iubeam, la fel cum şi Turgut îl iubea pe Magnús.“ „Du-te, băi, d-aici!“

………………………………………………………………………….

Se ridică să plece. Eram epuizat. Înainte însă, apucă o vază veche de porţelan, delicat ornată, şi-o făcu ţăndări de podea. Tare se va amărî Contesa. „Asta-i pentru Min-gyu, ticălos mic!“, îmi aruncă peste umăr, nepăsătoare, apoi, cu voce gravă: „Pentru numele lui Dumnezeu, omule, poţi să fii şi tu clar cu ceva? A înflorit cireşul ăla de sub apă sau nu?“. Pusese deja mâna pe o statuetă mijlocie din alabastru, aşa că mă grăbii să-i dau satisfacţie. „Da!“ Minţeam. Nici eu nu ştiam de ce plângea Min-gyu în naraţiunea mea. Dac-aş şti, aş şti şi unde se află astăzi Ema.

VI

Cum ar fi ca povestea extraordinară a vieţii tale să fie, secole şi milenii după ce te-ai săvârşit, atribuită altuia, mai puţin faimos decât tine? Mă întreb câte victime ilustre ale unei asemenea confuzii sunt în cărţile noastre de istorie. Una dintre ele a fost chiar Buddha. Multă vreme, povestea înţeleptului a fost însuşită şi împrumutată Sfântului Ioasaf. Mai în glumă, mai în serios, am putea zice că hagiografia creştină l-a adoptat pe „Sfântul Buddha“. Mai exact, era vorba de un pios tandem, sanctificat de biserici, deopotrivă la Răsărit şi la Apus: Varlaam şi Ioasaf din India. Se zice că, prin nebănuite transmutaţii fonetice (Buddha/Bodhisattva-Budasaf-Yudasaf-Ioasaf), urmând un itinerariu spaţio-temporar încâlcit, prin Orient, Persia şi Gruzia, biografia cu scântei mitologice a Iluminatului s-a metamorfozat într-un epos clasic al catolicismului, punând în centru un devotat al lui Hristos. Prinţul, sechestrat de tată într-un palat, intră în contact cu realitatea dureroasă de dincolo de ziduri, apoi îşi abandonează starea şi avuţiile, profesând credinţa nouă a renunţării. Totuşi, realizez că unele poveşti sunt ori prea frumoase, ori prea desprinse din fondul nostru arhetipal ca semenii să reziste tentaţiei de a le răscumpăra pentru ei înşişi. Din acest motiv, ce scriu eu azi nu e despre Trintius, un hoţ îndrăgostit de victima lui şi neverosimilele sale aventuri, ci despre alte personaje, din alte locuri şi alte timpuri. O asemenea deghizare e cu atât mai legitimă (şi folositoare chiar), cu cât, după cum vedem, ce-a fost bun pentru Cel Aşezat, Siddhartha Gautama, a fost bun şi pentru cuviosul părinte Ioasaf.

VII

M-am amăgit multe luni crezând că „Ochian“ e pe urmele mele. Nimic nu e ce pare, şi asta încă o mai repet, după o viaţă străpunsă prin lumea oglinzilor oblice. Travestiurile cele mai credibile trebuie să fie cât mai uluitoare. Dar nu-i nimic, chiar şi aşa, oricât aş suferi din cauza înşelătoarelor aparenţe, nu voi înceta să iubesc niciodată simplitatea frumuseţii lor. Ăsta să fie manifestul existenţei mele. „Julieta“ era un rol ca toate rolurile de care m-am ciocnit în peregrinările mele labirintice. Ziua în care m-am lămurit asupra adevăratei sale identităţi era una obişnuită. Mă suisem să repar acoperişul. Apa se prelinsese printre ţigle şi băltea în pod, ameninţând să umple toată casa la o ploaie mai sănătoasă. De pe streaşină, trăgând cu ochiul în sufrageria „Julietei“, am zărit un chip prea cunoscut mie. O doamnă cu ochii aidoma părului de argint, căreia îi ziceam, cândva, „mămuca“. Organizaţia era pe urmele mele. N-auzeam ce vorbeau, că era uşa închisă, dar le vedeam foarte clar, faţă în faţă, la taclale. A durat două-trei zile să-mi rumeg deziluzia. În fond, dama împătimită de ero guro mi se băgase pe sub piele ca să-mi studieze gândurile aşternute pe hârtie (deşi era hazardat să-mi mai închipui ceva despre misiunea ei). I-am făcut o vizită şi-am sporovăit, ca de obicei, ca două babe, verzi şi uscate. A fost un prilej s-o cercetez mai cu atenţie. Cât de tare te poate păcăli un om?! Chiar era posibil să ascunzi sub masca de toantă isterică o femeie calculată, inteligentă şi vicleană? Acum, devenind mai atent la miezul ei, mi se păreau evidente plesniturile din costumul personajului. „Am terminat tot ce mi-ai dat să citesc!“, mă anunţă zglobie. „Trintius, eşti un geniu şi-un mare nemernic!“ Mă trase jucăuş de obraz. „Tot încerc să-mi imaginez ce hidoşenii te-au bântuit în viaţa asta de-ai putut scrie aşa poveşti.“ Simţea ea că e ceva în neregulă cu mine. „Dacă nu cumva şi asta-i vreo minciună de-a ta, ca să-ţi impresionezi cititorii! Eu una îţi plâng deja de milă…“ Mi-am păstrat calmul, dar ştiam că a sosit momentul să-i smulg masca. Nu voiam s-o ruşinez, nici s-o bruschez, ci doar să păşesc în culise, alături de ea. „Uite ce e, ştiu că eşti de-a lor…“, i-am servit comoţia cu multă stăpânire de sine. „La ce bun tot teatrul ăsta ieftin? Până la urmă, şi dacă venea şefa ta în persoană să-mi ceară manuscrisul, i l-aş fi dat.“ Tăcu. Se întoarse spre nevasta pescarului suptă de caracatiţă. Urma probabil recompunerea. Oftă. „Trintius, Trintius…“, zise cu voce de zmeoaică, legănându-şi capul, „în lumea asta – în care, apropo, ai fost şi tu – toţi încearcă să-ţi salveze viaţa înainte să trebuiască să te omoare“. „O, da, ştiu, totul e spre binele meu. Dar pe Ema? Pe ea a mai încercat cineva s-o salveze?“ Se-ntoarse către mine. Aşteptam momentul ăsta cu o curiozitate ştiinţifică. Fălcile i se lăsaseră într-un fel şi mai dezagreabil. Nu era o femeie urâtă, dar parcă nătângia ludică îi mai îndulcea trăsăturile (ciudat cum se schimbă fizionomia oamenilor când avem brusc revelaţii despre ei). Acum, nu vedeam decât o sapă rece şi-ascuţită. Dar n-o detestam; voiam, terapeutic, s-o manevrez împotriva obsesiei mele. „Ema, Ema, Ema… te bântuie Ema… literele tale transpiră Ema…“ „Dincolo de obsesia mea, vorbim de un om care-a dispărut. Asta cum se vede la voi?“ „La noi… ştii cum e, nu? Doar ai fost şi tu acolo…“ „Aş mai scrie o poveste despre asta, dac-aş şti… Lipseşte o poveste, nu? Sfârşitul sau începutul Emei…“ „De ce crezi c-aş avea vreun indiciu?“ „Aşa e. Fiecare cu pătrăţica lui. Dar dac-ai şti, mi-ai spune?“ Oftă iarăşi. Părea c-ajunsese deja să mă îndrăgească, deşi e greu să mai pui preţ pe aparenţe. „După cum te-ai lămurit, poveştile sunt inofensive. Prea învăluite ca să întrezărească măcar cineva odioşeniile voastre. E doar vindecarea sufletului meu. Lipseşte o poveste şi n-am de gând să mă opresc până n-o scriu…“ „Poate că nu eşti pregătit s-o scrii. Şi poate că nu lipseşte doar o singură poveste. Poate lipsesc două.“ „N-o face pe misterioasa cu mine. Dacă ai ceva de zis, zi!“ Luă manuscrisul de pe masă şi-l răsfoi distrată. „Ciudate, într-adevăr… Punându-mă în locul tău şi cunoscând şi faptele… Ascultă, cred că ştii atât cât trebuie să ştii!“ „Nu plec de-aici până nu aflu!“ „Eu totuşi te poftesc afară! Ce-a fost de spus s-a spus…“ Mă tolănii încălţat pe canapeaua ei. „Hai să ne-apucăm de citit. Poate asta te stimulează să vorbeşti.“ „Trintius, tocmai ai terminat o terapie. Fă-ţi un bine şi uită!“ „Singurul bine pe care pot să mi-l mai fac este să nu uit.“ Îi smulsei manuscrisul din mâini şi remarcai, pe unul din pereţi, stampa atârnată, c-o femeie chircită, legată fedeleş, cu capul în jos, şi-un samurai smintit ciopârţind-o cu sabia. Şiroaie portocalii se scurgeau pe podea şi-un haiku înghesuit dedesubt: „Tai scântei de torpilă¹ şi becul arde-n bucătărie“. Ca-ntr-o oglindă, Şeherezada mea, pe invers, urma să m-asculte citind, ca să nu sfârşească precum diva din stampă.

1. Specie de peşte marin capabil să producă descărcări electrice pentru uciderea prăzii.