F. Scott Fitzgerald, The Love of the Last Tycoon

Copyright © 1994 by Eleanor Lanahan, Matthew J. Bruccoli and Samuel J. Lanahan as Trustees under Agreement dated July 3, 1975 created by Frances Scott Fitzgerald Smith

All rights reserved

© 2010, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5480-2

ISBN PDF: 978-973-46-5481-9

ISBN print: 978-973-46-5366-9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © everett225/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FRANCIS SCOTT KEY FITZGERALD (1896-1940) s-a bucurat încă de la începutul carierei sale de o imensă popularitate, dar şi de recunoaştere critică, devenind unul dintre cei mai importanţi reprezentanţi ai „generaţiei pierdute“. A publicat mai multe romane şi volume de povestiri, unele dintre ele ecranizate în producţii de mare succes. La Editura Polirom au apărut pînă în prezent romanele Blîndeţea nopţii (2001, 2009), Marele Gatsby (2002, 2007, 2011, 2013), Dincoace de Paradis (2005, 2013), Cei frumoşi şi blestemaţi (2008, 2012) şi volumele de povestiri Un diamant cît Hotelul Ritz şi alte povestiri (2006, 2013), Strania poveste a lui Benjamin Button şi alte întîmplări din epoca jazzului (2009, 2014), Povestiri cu Pat Hobby (2011), Povestiri cu Basil şi Josephine (2014) şi Toţi acei tineri trişti (2014).

Notă asupra titlului

Este problematic să înlocuieşti titlul cu care o operă a fost cunoscută timp de peste cincizeci de ani. Totuşi am luat această decizie deoarece The Last Tycoon („Ultimul magnat“) nu era titlul lui F. Scott Fitzgerald: a fost stabilit de Edmund Wilson în 1941, atunci cînd acesta a editat variantele de manuscris.¹

Pe singura pagină de titlu care ne-a rămas de la Fitzgerald scrie „STAHR/Roman“. Dar atunci cînd Sheilah Graham, partenera lui Fitzgerald de la Hollywood, i-a trimis opera neterminată a acestuia lui Maxwell Perkins, loialul editor al lui Fitzgerald de la Charles Scribner’s Sons, ea explica următoarele:

Nu ştiu dacă Scott a discutat cu dumneavoastră despre titlu. La început, o perioadă destul de îndelungată, intenţiona să îi spună STAHR – adică numele eroului cărţii. Dar, cu vreo trei săptămîni înainte să moară, mi-a spus, zîmbind larg: „Ce crezi despre titlul ăsta – THE LOVE OF THE LAST TYCOON («DRAGOSTEA ULTIMULUI MAGNAT»)?“. Prima mea reacţie a fost „Nu ştiu ce să zic“. Şi nici el nu ştia prea bine. Dar avea de gînd să mediteze la asta, iar apoi să vi-l propună şi dumneavoastră, să vadă ce credeţi. În hîrtiile lui l-a formulat precum urmează:

DRAGOSTEA ULTIMULUI MAGNAT
Western
De F. Scott Fitzgerald

Titlul a ajuns să-mi placă destul de mult. El voia să sune ca un titlu de film şi să deghizeze complet conţinutul tragi-eroic al cărţii.

Fitzgerald scria un western – un roman despre ultimii pionieri, imigranţi şi fii de imigranţi americani care au urmărit şi au definit visul american la ultima frontieră a Vestului. Printre manuscrisele lui Fitzgerald se găseşte o pagină denumită „Titlu“, pe care toate titlurile – inclusiv „Ultimul magnat/Western“ – sînt tăiate, mai puţin „Dragostea ultimului magnat/Western“, care este bifat printr-un semn mare. Lîngă acest titlu se găseşte o notiţă ştearsă: „Aceasta este formula obişnuită a lui Fitzgerald, dar băiatul începe să obosească“. Nu a obosit prea mult.

1. Tycoon este titlul prin care şogunul Japoniei le era descris străinilor; prima menţiune în Oxford English Dictionary datează din 1857. OED Supplement (1986) adaugă: „Persoană importantă sau dominatoare, mai ales în afaceri sau politică; magnat“, amintind că Abraham Lincoln a fost denumit astfel. Apariţiile din Time ale termenului, începînd cu 1926, l-au introdus în circuitul uzual în America.

Dragostea
ultimului magnat

Capitolul 1

Deşi nu am apărut niciodată pe ecran, am crescut în lumea filmelor. La cea de-a cincea aniversare a zilei mele de naştere a venit Rudolph Valentino – sau cel puţin aşa mi s-a spus. Scriu despre lucrul acesta doar ca să arăt că, încă dinaintea vîrstei raţiunii, eram în poziţia de a privi cum merg lucrurile.

La un moment dat am vrut să-mi scriu memoriile, Fata producătorului, dar la optsprezece ani nu îţi găseşti niciodată timp pentru astfel de lucruri. Poate e mai bine aşa – ar fi fost insipide ca un articol vechi al lui Lolly Parsons. Tatăl meu se ocupa de afacerile cinematografice aşa cum altcineva s-ar putea ocupa de bumbac sau oţel, ceea ce nu mă deranja deloc. În cel mai rău caz, acceptam Hollywoodul cu resemnarea unei fantome căreia i se repartizează o casă bîntuită. Ştiam ceea ce ar fi trebuit să cred despre asta, dar mă încăpăţînam să nu fiu îngrozită.

Asta e uşor de spus, dar mai greu să-i faci pe oameni s-o priceapă. Cînd eram la Bennington, unii dintre profesorii de engleză care pretindeau că Hollywoodul sau produsele sale îi lasă indiferenţi în realitate îl urau. Îl urau din suflet, ca pe o ameninţare la adresa existenţei lor. Chiar şi înainte de asta, cînd eram la o mănăstire, o călugăriţă micuţă şi simpatică mi-a cerut un scenariu de film ca să „le predea elevilor scenaristică“, aşa cum le predase eseul sau nuvela. I-am adus un scenariu şi presupun că l-a studiat nedumerită la nesfîrşit, dar nu a pomenit niciodată de el în clasă şi mi l-a înapoiat cu un aer de uimire jignită, fără nici un fel de comentariu. Pe undeva, asta mă aştept să se întîmple şi cu povestea aceasta.

Poţi să consideri Hollywoodul ca pe ceva firesc, aşa cum făceam eu, sau poţi să-l respingi cu dispreţul rezervat lucrurilor pe care nu le înţelegem. El poate fi înţeles, însă numai aproximativ şi în străfulgerări. Nu au existat niciodată mai mult de cinci-şase bărbaţi care să aibă în capul lor o imagine completă a cinematografiei. Şi probabil că pentru o femeie cea mai bună cale de a se putea apropia de studiouri e să încerce să îl înţeleagă pe unul dintre aceşti bărbaţi.

Ştiam cum arată lumea văzută din avion. Tata ne punea tot timpul să călătorim cu avionul la şcoală şi la facultate. După ce sora mea a murit, cînd eu eram în anul trei de facultate, mă duceam şi mă întorceam singură cu avionul şi călătoria mă făcea de fiecare dată să mă gîndesc la ea, mă făcea, cumva, solemnă şi liniştită. Uneori la bordul avionului erau oameni din cinematografie pe care îi cunoşteam şi din cînd în cînd mai apărea cîte un student atrăgător – dar destul de rar în timpul Depresiunii. Rareori adormeam în timpul acestor călătorii, cu toate gîndurile la Eleanor şi cu senzaţia de hău dintre o coastă şi alta – cel puţin nu înainte să trecem de acele aeroporturi mici şi singuratice din Tennessee.

Călătoria de acum era atît de neplăcută, încît pasagerii s-au împărţit încă de la început în cei care doreau să se culce imediat şi cei care nu doreau să se culce deloc. Doi dintre aceştia din urmă stăteau exact vizavi de mine şi eram destul de sigură, judecînd după conversaţia lor întreruptă, că erau de la Hollywood – unul dintre ei pentru că arăta astfel, un evreu de vîrstă mijlocie care fie vorbea cu o însufleţire nervoasă, fie stătea ghemuit, ca şi cum s-ar fi pregătit să sară, învăluit într-o tăcere stînjenitoare; celălalt era un bărbat de vreo treizeci de ani, palid şi îndesat, cu aspect obişnuit, pe care eram sigură că îl mai văzusem. Venise pe la noi sau ceva asemănător. Dar e posibil ca asta să se fi întîmplat cînd eram mică, aşa că nu m-am simţit ofensată că nu m-a recunoscut.

Stewardesa – care era înaltă, frumoasă şi strălucitor de brunetă, genul care se pare că avea căutare – m-a întrebat dacă poate să-mi pregătească cuşeta.

— …şi vrei cumva o aspirină, draga mea, sau un Nembutal?

S-a aşezat pe braţul scaunului, legănîndu-se nesigur înainte şi înapoi din cauza furtunii de iunie.

— Nu.

— Am fost atît de ocupată cu toţi ceilalţi că n-am avut timp să te întreb.

S-a aşezat lîngă mine şi a legat ambele centuri de siguranţă.

— Vrei gumă?

Asta mi-a amintit să arunc guma care mă plictisea de ore întregi. Am împachetat-o într-o bucăţică de hîrtie ruptă dintr-o revistă şi am pus-o în scrumiera automată.

— Întotdeauna îmi dau seama că cineva e cumsecade, a spus stewardesa aprobator, dacă împachetează guma în hîrtie înainte s-o arunce.

O vreme am stat aşa, în lumina difuză a cabinei care se legăna. Semăna vag cu un restaurant elegant la momentul apusului, între cele două mese. Lîncezeam cu toţii – şi nu neapărat intenţionat. Pînă şi stewardesa, cred, trebuia să-şi reamintească întruna motivul pentru care se afla acolo.

Am vorbit cu ea despre o actriţă tînără pe care o ştiam eu şi cu care zburase spre vest în urmă cu doi ani. Era în cea mai rea perioadă a Depresiunii şi tînăra actriţă se uita încontinuu pe geam, cu privirea pierdută în gol, într-un mod atît de intens încît stewardesa s-a temut că se gîndeşte să sară. S-a dovedit însă că nu se temea de sărăcie, ci doar de revoluţie.

— Ştiu ce o să facem eu şi mama mea, i-a mărturisit ea stewardesei. O să ne ducem în Yellowstone şi o să trăim ca oamenii simpli pînă cînd o să treacă. Apoi ne întoarcem. Ştii, pe artişti nu-i omoară.

Mi-a plăcut ideea. Îmi evoca o imagine simpatică cu actriţa şi mama ei hrănite de urşi conservatori, care le aduc miere, şi de cerbi amabili, care le pun la dispoziţie lapte rămas de la căprioare şi se întind alături pe post de perne pe care să-şi pună ele capul noaptea. La rîndul meu, i-am povestit stewardesei despre avocatul şi regizorul care i-au expus tatălui meu planurile lor, în una din nopţile acelea eroice. Dacă veteranii din Primul Război Mondial urmau să cucerească Washingtonul, avocatul avea o barcă ascunsă pe rîul Sacramento, cu care se gîndea să urce în amonte vîslind, vreo cîteva luni, urmînd apoi să se întoarcă, „pentru că după o revoluţie întotdeauna e nevoie de avocaţi ca să pună la punct partea legală“.

Regizorul înclina mai degrabă spre defetism. Îşi pregătise un costum vechi, cămaşă şi o pereche de pantofi – nu ne-a spus niciodată dacă erau ale lui sau le luase de la recuzită – şi avea de gînd să Dispară în Mulţime. Îmi amintesc că tata i-a spus: „Dar or să se uite la mîinile tale! Or să-şi dea seama că n-ai mai făcut muncă manuală de ani de zile. Şi or să-ţi ceară carnetul de sindicat“. Îmi amintesc cum regizorului i-a căzut faţa şi cît de posomorît era în timp ce-şi mînca desertul, şi cît de amuzanţi şi de mărunţi mi se păreau amîndoi.

— Tatăl tău e actor, domnişoară Brady? m-a întrebat stewardesa. Îmi sună cunoscut.

La auzul numelui Brady, cei doi bărbaţi de vizavi au privit spre mine. Pieziş – acea privire de Hollywood, care pare întotdeauna aruncată peste umăr. Apoi bărbatul tînăr, palid şi îndesat şi-a desfăcut centura de siguranţă şi s-a ridicat în picioare pe culoar, lîngă noi.

— Eşti Cecelia Brady? a întrebat el acuzator, ca şi cum m-aş fi ascuns de el. Mi s-a părut mie că te recunosc. Eu sînt Wylie White.

Ar fi putut să sară peste asta – pentru că exact în acel moment o voce nouă a spus: „Ai grijă, Wylie!“ şi un alt bărbat a trecut pe lîngă el pe culoar, îndreptîndu-se spre cabina piloţilor. Wylie White a tresărit şi a strigat sfidător în urma lui, puţin cam tîrziu:

— Nu primesc ordine decît de la pilot.

Am recunoscut acel gen de glume care se fac între mahării de la Hollywood şi sateliţii lor.

Stewardesa l-a mustrat:

— Nu aşa de tare, vă rog – unii pasageri dorm.

Am văzut atunci că celălalt bărbat de vizavi, evreul de vîrstă mijlocie, se ridicase şi el în picioare, holbîndu-se cu o senzualitate economică neruşinată la bărbatul care tocmai trecuse pe acolo. Sau mai degrabă la spatele bărbatului, care a făcut un gest lateral cu mîna, un fel de la revedere, în timp ce dispărea din cîmpul meu vizual.

Am întrebat-o pe stewardesă:

— El e pilotul secund?

Ea îşi desfăcea centura de siguranţă, pe cale să mă abandoneze şi să mă lase cu Wylie White.

— Nu. E domnul Smith. Are compartimentul privat, „apartamentul nupţial“ – doar pentru el singur. Pilotul secund poartă întotdeauna uniformă.

S-a ridicat în picioare.

— Vreau să aflu dacă or să ne consemneze la sol în Nashville.

Wylie White era îngrozit.

— De ce?

— Vine o furtună dinspre Mississippi Valley.

— Asta înseamnă că va trebui să rămînem aici toată noaptea?

— Dacă vremea nu se schimbă!

O înclinare bruscă indica faptul că aşa va fi. L-a răsturnat pe Wylie White în scaunul din faţa mea, a accelerat mersul stewardesei înspre cabină şi l-a trîntit pe evreu în poziţie şezîndă. După exclamaţiile de neplăcere studiate şi imposibile care le stăteau bine fanilor aeronauticii, ne-am liniştit. A urmat o prezentare.

— Domnişoara Brady – domnul Schwartze, a spus Wylie White. Şi el e un bun prieten al tatălui dumitale.

Domnul Schwartze a aprobat din cap atît de vehement, încît aproape că l-am auzit spunînd: „E adevărat. Dumnezeu mi-e martor că e adevărat!“.

Este posibil să fi spus asta cu voce tare la un anumit moment al vieţii sale – dar era, în mod evident, un bărbat căruia i se întîmplase ceva. Întîlnirea cu el a fost ca atunci cînd dai de un prieten care s-a bătut sau care a avut un accident şi a fost zdrobit. Te holbezi la prietenul tău şi îl întrebi: „Ce-ai păţit?“. Iar el îţi răspunde ceva ininteligibil, cu dinţii sparţi şi buzele umflate. Nici măcar nu poate să-ţi spună despre ce e vorba.

Domnul Schwartze nu fusese marcat fizic; nasul persan exagerat şi pleoapele oblice erau la fel de congenitale ca şi cîrna roşeaţă irlandeză din jurul nărilor tatălui meu.

— Nashville! a strigat Wylie White. Asta înseamnă să mergem la hotel. Nu ajungem pe coastă decît mîine-seară – dacă nu mai tîrziu. Dumnezeule! În Nashville m-am născut.

— Presupun că o să vă facă plăcere să-l revedeţi.

— Nicidecum – m-am ţinut la distanţă de el timp de cincisprezece ani. Sper să nu-l mai văd niciodată.

Dar avea să-l vadă – pentru că era evident că avionul coboară, coboară, coboară, precum Alice în vizuina iepurelui. Umbrindu-mi ochii cu mîna, lîngă geam, am văzut ceaţa oraşului departe, în stînga. Beculeţul verde pe care scria „Legaţi-vă centurile – Fumatul interzis“ fusese aprins încă de cînd intraserăm prima oară în furtună.

— Ai auzit ce-a zis stewardesa? a spus domnul Schwartze de dincolo de culoar, în mijlocul uneia dintre tăcerile lui înverşunate.

— Ce anume? a întrebat Wylie.

— Cum îşi zice el acum, a spus Schwartze. Domnul Smith!

— Şi ce are? a întrebat Wylie.

— A, nimic, a răspuns repede Schwartze. Mi se părea doar amuzant, Smith.

N-am auzit în viaţa mea un rîs mai puţin vesel: „Smith!“.

Presupun că, de pe vremea staţiilor de diligenţă, n-a mai existat nimic care să semene cu aeroporturile – nimic atît de singuratic, liniştit şi sumbru. Gările vechi din cărămidă roşie erau construite drept în oraşul pe care îl marcau – oamenii nu coborau în aceste staţii izolate decît dacă locuiau acolo. Dar aeroporturile te poartă în trecut ca oazele, ca opririle de pe marile rute comerciale. Priveliştea pasagerilor care se plimbă noaptea, singuri sau în mici grupuri, prin aeroporturi va atrage oricînd, pînă la două noaptea, o mică mulţime. Tinerii se uită la avioane, bătrînii se uită la pasageri cu o neîncredere vigilentă. Noi, cu avioanele noastre mari transcontinentale, eram bogaţii de pe coastă, coborînd nonşalant dintre nori în mijlocul Americii. Poate că printre noi s-a strecurat spiritul de aventură, deghizat în vedetă de cinema. Dar de regulă nu era cazul. Eu întotdeauna mi-am dorit să arătăm mai interesant decît în realitate – ca şi la premiere, cînd fanii se uită la tine cu un reproş dispreţuitor pentru că nu eşti vedetă.

La sol, eu şi cu Wylie am devenit dintr-odată prieteni, pentru că el a întins braţul ca să mă sprijine atunci cînd am coborît din avion. De atunci încolo, a făcut o mare pasiune pentru mine – ceea ce nu m-a deranjat defel. Din momentul în care am intrat în aeroport, devenise clar că, dacă sîntem eşuaţi aici, sîntem eşuaţi împreună. (Nu era ca atunci cînd îl pierdusem pe băiatul meu – atunci cînd băiatul meu cînta la pian cu fata aceea, Reina, într-o fermă mică din New England, lîngă Bennington, şi eu mi-am dat seama într-un final că nu sînt dorită. Guy Lombardo cînta la radio Top Hat şi Cheek to Cheek şi ea l-a învăţat melodiile. Acordurile care pluteau ca nişte frunze şi mîna ei răsfirată peste a lui, în timp ce îi arăta o notă neagră. Pe atunci eram în primul an de facultate.)

Cînd am intrat în aeroport, domnul Schwartze era alături de noi, dar părea să plutească într-un fel de vis. Tot timpul cît am încercat noi să obţinem informaţii precise de la ghişeu, a privit fix spre uşa care dădea spre pista de aterizare, ca şi cum s-ar fi temut că avionul va pleca fără el. Apoi eu i-am lăsat acolo cîteva minute şi s-a întîmplat ceva ce nu am văzut, dar cînd am revenit, el şi cu White stăteau aproape unul de celălalt, White vorbind şi Schwartze arătînd de două ori mai rău decît dacă l-ar fi călcat un camion. Nu mai privea fix spre uşa dinspre pista de aterizare. Am auzit sfîrşitul remarcii lui Wylie White…

— Ţi-am zis să-ţi ţii gura. Aşa-ţi trebuie.

— N-am spus decît…

A tăcut atunci cînd eu m-am apropiat şi am întrebat dacă sînt ceva noutăţi. Era deja două şi jumătate dimineaţa.

— Oarecum, a spus Wylie White. Au spus că probabil nu vom putea pleca în următoarele trei ore, aşa că unii dintre nătărăi se duc la hotel. Dar eu aş vrea să vă duc la Ermitaj, la casa lui Andrew Jackson.

— Cum am putea s-o vedem pe întuneric? a întrebat Schwartze.

— La naiba, în două ore răsare soarele.

— Duceţi-vă voi, a spus Schwartze.

— Bine – tu ia autobuzul spre hotel. Încă aşteaptă – e şi el acolo.

Vocea lui Wylie era puţin zeflemitoare.

— Poate că aşa e mai bine, a adăugat el.

— Nu, o să vin cu voi, a spus Schwartze grăbit.

Am luat un taxi din întunericul adînc, de ţară, iar Schwartze a părut să se mai înveselească. M-a bătut încurajator pe genunchi.

— Mai bine că vin şi eu, a spus el. Ca însoţitor al tău. Pe vremuri, cînd eram plin de bani, am avut o fată – o fiică minunată.

Vorbea de parcă ar fi fost vîndută creditorilor, ca o proprietate.

— O să ai alta, l-a asigurat Wylie. O să ai din nou tot ce vrei. Încă o răsturnare de situaţie şi o să ajungi acolo unde e tatăl Ceceliei, nu-i aşa, Cecelia?

— Unde e Ermitajul ăsta? a întrebat dintr-odată Schwartze. Departe, la mama naibii? O să pierdem avionul?

— Termină, a spus Wylie. Ar fi trebuit s-o luăm şi pe stewardesă pentru tine. N-ai spus că-ţi place stewardesa? Mie mi s-a părut destul de drăguţă.

Am mers mult cu taxiul prin ţinutul plat şi strălucitor, unde nu era decît drumul, şi un copac, şi o colibă, şi un copac, apoi, dintr-odată, am trecut pe lîngă un colţ şerpuitor de pădure. Îmi dădeam seama chiar şi pe întuneric că acei copaci din pădure sînt verzi – că erau altfel decît olivul prăfos al Californiei. La un moment dat am depăşit un negru care mîna trei vaci; vacile au mugit, în timp ce el le împingea spre marginea drumului. Erau vaci adevărate, cu coaste mătăsoase, de o căldură proaspătă, iar negrul s-a desprins din întuneric şi a devenit tot mai real, holbîndu-se la noi de lîngă maşină cu ochii lui mari şi căprui, în timp ce Wylie îi dădea o monedă de douăşcinci de cenţi. A spus „Mulţumesc – mulţumesc“ şi a rămas pe loc. Vacile au mugit din nou în noapte, în timp ce noi ne îndepărtam.

M-am gîndit la prima oaie pe care îmi amintesc că am văzut-o – sute de oi, în mijlocul cărora am ajuns dintr-odată cu maşina, pe terenul din spate de la vechile studiouri Laemmle. Nu erau deloc fericite că or să apară în film, dar omul care era cu noi în maşină spunea întruna:

— Grozav!

— Asta voiai, Dick?

— Nu e grozav?

Şi bărbatul pe nume Dick se ridica încontinuu în picioare în maşină, de parcă ar fi fost Cortez sau Balboa, privind pe deasupra unduirilor de lînă gri. Dacă am ştiut vreodată în ce film au apărut, am uitat de mult.

Am mers cu taxiul o oră. Am traversat un pîrîu, pe un pod de fier vechi şi şubred, pavat cu scînduri. Începuseră să cînte cocoşii, iar de fiecare dată cînd treceam pe lîngă o fermă, umbre albastre-verzui se puneau în mişcare.

— V-am zis eu că se face imediat dimineaţă, a spus Wylie. M-am născut în apropiere – fiu de sudişti scăpătaţi. Casa familiei e folosită acum ca latrină. Am avut patru servitori – tata, mama şi cele două surori ale mele. Am refuzat să mă alătur breslei, aşa că m-am dus la Memphis să-mi fac o carieră, şi cariera mea a ajuns acum în impas.

M-a luat pe după umeri.

— Cecelia, vrei să te căsătoreşti cu mine, ca să mă pot bucura de averea familiei Brady?

Era suficient de dezarmant, aşa că mi-am lăsat capul pe umărul lui.

— Cu ce te ocupi, Celia? Mergi la şcoală?

— La Bennington. Sînt în anul trei.

— Ah, te rog să mă scuzi. Ar fi trebuit să-mi dau seama, dar eu nu am beneficiat niciodată de pregătire universitară. Dar în anul trei – păi, am citit în Esquire că studenţii de anul trei nu mai au nimic de învăţat, Cecelia.

— De ce cred oare oamenii că studentele…

— Nu te scuza – cunoaşterea înseamnă putere.

— E evident din modul în care vorbeşti că ne îndreptăm spre Hollywood, am spus eu. De fiecare dată e aceeaşi înapoiere îngrozitoare.

S-a prefăcut şocat.

— Vrei să spui că fetele din est nu au viaţă personală?

— Tocmai asta e. Au viaţă personală. Mă incomodezi, dă-mi drumul.

— Nu pot. L-aş trezi pe Schwartze, şi cred că acum doarme pentru prima oară după săptămîni de zile. Ascultă, Cecelia, odată am avut o aventură cu soţia unui producător. O aventură foarte scurtă. Cînd s-a terminat, mi-a spus în termeni cît se poate de clari: „Să nu cumva să povesteşti despre asta vreodată, altfel te dau afară de la Hollywood. Soţul meu e un bărbat mult mai important decît tine“.

Acum îmi plăcea din nou de el, şi chiar atunci taxiul a cotit pe o alee lungă, parfumată de caprifoi şi narcise, oprind în faţa siluetei mari şi gri a casei lui Andrew Jackson. Şoferul s-a întors spre noi să ne spună ceva despre ea, dar Wylie l-a făcut să tacă, arătînd cu degetul spre Schwartze, şi am coborît din maşină în vîrful picioarelor.

— Nu puteţi intra acum în conac, ne-a spus taximetristul politicos.

Eu şi cu Wylie ne-am dus şi ne-am aşezat pe trepte, cu spatele sprijinit de coloanele mari.

— Şi domnul Schwartze? am întrebat eu. Cine e?

— Dă-l naibii pe Schwartze. Pe vremuri a fost şeful unui mare cartel – First National? Paramount? United Artists? Acum nu mai e nimic. Dar o să revină. Nu poţi rata în cinematografie, decît dacă eşti idiot sau alcoolic.

— Nu-ţi place Hollywoodul, am sugerat eu.

— Ba da. Sigur că-mi place. Ştii ceva! Ăsta nu e un subiect despre care să discuţi pe treptele casei lui Andrew Jackson – în zori.

— Mie îmi place Hollywoodul, am insistat eu.

— Foarte bine. E un oraş minier din ţara lotusului. Cine a spus asta? Eu. E un oraş bun pentru duri, dar eu am ajuns acolo venind din Savannah, Georgia. În prima zi m-am dus la o petrecere în aer liber. Gazda mi-a strîns mîna şi a plecat. Aveai acolo tot ce voiai – piscină, muşchi verde la un dolar centimetrul, feline frumoase care beau şi se distrau… Dar nimeni nu vorbea cu mine. Nici măcar unul. Am încercat să intru în vorbă cu vreo cincişase oameni, dar nu mi-au răspuns. Am ţinut-o aşa o oră, două ore – apoi m-am ridicat de unde stăteam şi am zbughit-o afară ca un nebun, de ziceai că-s un cîine hăituit. Am avut din nou senzaţia că am o identitate legitimă doar atunci cînd am ajuns la hotel şi recepţionerul mi-a dat o scrisoare pe care era trecut numele meu.

Fireşte, nu avusesem niciodată o astfel de experienţă, dar gîndindu-mă la petrecerile la care fusesem, mi-am dat seama că astfel de lucruri puteau să se întîmple. La Hollywood nu ne plac străinii, decît dacă poartă pe ei un însemn care spune că şi-au lăsat toate necazurile în altă parte – cu alte cuvinte, doar dacă sînt vedete. Şi chiar şi atunci ar face bine să fie precauţi.

— N-ar fi trebuit să-ţi pese, i-am spus eu arogant. Cînd oamenii se poartă grosolan nu e o critică la adresa ta – e o critică la adresa oamenilor pe care i-au cunoscut înainte.

— O fată atît de drăguţă – şi care spune lucruri atît de înţelepte.

Cerul dinspre est era foarte agitat, iar Wylie putea să mă vadă bine – zveltă, cu trăsături frumoase, mult stil şi o minte ca un fetus care dă din picioare. Mă întreb cum arătam în lumina acelor zori, acum cinci ani. Puţin şifonată şi palidă, presupun, dar la vîrsta aceea, cînd ai iluzia tinereţii că cele mai multe aventuri sînt dintre cele bune, nu aveam nevoie decît de o baie şi de haine curate ca să o ţin aşa ore în şir.

Wylie mă privea cu o apreciere de-a dreptul măgulitoare – apoi, dintr-odată, nu mai eram singuri. Domnul Schwartze a pătruns stînjenit în scena noastră plăcută.

— Am căzut pe un mîner mare de fier, a spus el, pipăindu-şi colţul unui ochi.

Wylie a sărit în picioare.

— Exact la timp, domnule Schwartze, a spus el. Turul tocmai începe. Casa lui Andrew Jackson – al zecelea preşedinte american¹. Învingătorul de la New Orleans, inamicul Băncii Naţionale şi inventatorul Sistemului Prăzii de Război.

Schwartze a privit spre mine ca la un juriu.

— Uite un scenarist, dacă vrei, a spus el. Ştie totul şi, în acelaşi timp, nu ştie nimic.

— Cum adică? a spus Wylie, indignat.

Era primul indiciu care mă făcea să cred că e scenarist. Şi, chiar dacă îmi plac scenariştii – pentru că, orice l-ai întreba pe un scenarist, de obicei primeşti un răspuns –, totuşi asta îl făcea să scadă în ochii mei. Scenariştii nu sînt propriu-zis oameni. Sau, dacă sînt buni de ceva, sînt mai mulţi oameni dintr-odată, încercînd cu disperare să fie o singură persoană. E ca la actori, care se străduie, atît de jalnic, să nu se uite în oglindă. Care se lasă pe spate încercînd să evite asta – doar pentru a-şi vedea feţele reflectate în candelabre.

— Nu crezi că aşa sînt scenariştii, Celia? m-a întrebat Schwartze. Nu am cuvinte pentru ei. Ştiu doar că e adevărat.

Wylie îl privea cu o indignare crescîndă.

— Am mai auzit asta, a spus el. Uite ce e, Mannie, sînt un om mult mai practic decît tine, la orice oră din zi şi din noapte! Am stat într-un birou în care l-am ascultat pe un anumit mistic cum se plimba ore în şir dintr-o parte în alta şi debita prostii care or să-l trimită într-un azil de nebuni din afara Californiei – şi apoi, la sfîrşit, mi-a spus cît de practic e el şi cît de visător sînt eu – şi dacă sînt atît de amabil să plec şi să găsesc sensul lucrurilor spuse de el.

Faţa domnului Schwartze s-a descompus în cele mai disparate trăsături ale ei. Un ochi privea în sus, printre ulmii înalţi: şi-a ridicat mîna şi şi-a ros fără interes pieliţa de la arătător. În jurul coşului casei zbura o pasăre, iar privirea lui o urmărea. Pasărea s-a aşezat pe coş, precum un corb, şi ochii domnului Schwartze au rămas fixaţi asupra ei, în timp ce a spus:

— Nu putem intra înăuntru. Şi e timpul ca voi doi să vă întoarceţi la avion.

Încă nu apăruseră zorii cu adevărat. Ermitajul arăta ca o cutie frumoasă, mare şi albă, dar cam singuratică şi cuprinsă de liniştea unui abandon de o sută de ani. Ne-am întors la maşină – şi doar după ce ne-am urcat înăuntru, iar domnul Schwartze, în mod surprinzător, a închis portiera în urma noastră, ne-am dat seama că nu are intenţia de a veni cu noi.

— Nu mă întorc pe coastă – am hotărît asta cînd m-am trezit. Aşa că o să rămîn aici, şi după aceea şoferul poate să vină după mine.

— Te întorci în est? a întrebat Wylie surprins. Doar pentru că…

— M-am hotărît, a spus Schwartze, zîmbind uşor. Pe vremuri eram un om al deciziei ca oricare altul – nici n-ai crede.

A căutat ceva în buzunar, în timp ce şoferul încălzea motorul.

— Vrei să-i dai biletul ăsta domnului Smith?

— Să mă întorc peste două ore? l-a întrebat şoferul pe Schwartze.

— Da… sigur. Îmi va face plăcere să-mi petrec timpul vizitînd acest loc.

M-am gîndit la el încontinuu pe drumul de întoarcere spre aeroport – am încercat să-l integrez în acea oră timpurie a zilei şi în acel peisaj. Străbătuse un drum lung, din cine ştie ce ghetou, ca să se poată prezenta la altarul acela dur. Mannie Schwartze şi Andrew Jackson – era greu să le pronunţi numele în aceeaşi propoziţie. Probabil că nici nu ştia cine fusese Andrew Jackson, în timp ce se plimba în jurul conacului, dar poate că şi-a dat seama că, dacă oamenii conservaseră această casă, atunci Andrew Jackson trebuie să fi fost cineva mare şi milostiv, capabil să înţeleagă. La ambele capete ale vieţii, omul are nevoie de hrană – un sîn, un altar. Ceva lîngă care să se întindă, cînd nimeni nu îl mai doreşte, şi lîngă care să-şi zboare creierii.

Desigur, noi nu am aflat asta decît peste douăzeci de ore. Cînd am ajuns la aeroport, am spus la ghişeu că domnul Schwartze nu avea să continue drumul, apoi am uitat de el. Furtuna se dusese spre partea de est a statului Tennessee şi se spărsese de munţi, iar noi urma să decolăm în mai puţin de o oră. Pasagerii au ieşit din hotel cu ochii cîrpiţi de somn, iar eu am aţipit cîteva minute pe unul din acele instrumente de tortură pe care le folosesc pe post de canapele. Încet, ideea că acea călătorie era periculoasă s-a recreat din rămăşiţele eşecului nostru: o stewardesă nouă, înaltă, frumoasă şi strălucitor de brunetă, exact ca aceea dinainte, cu excepţia faptului că purta haine cu dunguliţe, în locul celor roşu cu albastru, în stil franţuzesc, a trecut în ritm alert pe lîngă noi, purtînd cu ea o valiză. Wylie s-a aşezat lîngă mine, în timp ce aşteptam.

— I-ai dat biletul domnului Smith? l-am întrebat eu pe jumătate adormită.

— Da.

— Cine e domnul Smith? Mi se pare că i-a stricat domnului Schwartze călătoria.

— E vina lui Schwartze.

— Nu-mi plac buldozerele, am spus eu. Tatăl meu încearcă să se poarte ca un buldozer în casă, iar eu îi zic să ţină lucrurile ăstea pentru studio.

Mă întrebam dacă eram corectă cu el; cuvintele sînt cele mai palide reacţii la acea oră a dimineţii.

— Totuşi, el m-a silit să merg la Bennington şi întotdeauna i-am fost recunoscătoare pentru asta.

— Ar fi o ciocnire de pomină, a spus Wylie, dacă buldozerul Brady s-ar întîlni cu buldozerul Smith.

— Domnul Smith e un concurent de-al tatei?

— Nu tocmai. Aş zice că nu. Dar dacă i-ar fi concurent, ştiu pe care dintre ei aş paria.

— Pe tata?

— Mă tem că nu.

Era prea devreme pentru patriotisme de familie. Pilotul era la ghişeu, alături de funcţionar. A scuturat din cap, în timp ce priveau amîndoi spre un potenţial pasager, care băgase două monede de cinci cenţi în fonograful electric, după care s-a întins ca un alcoolic pe o bancă, luptîndu-se cu somnul. Primul cîntec pe care îl alesese, Lost, a răsunat în sală, urmat, după un scurt interval, de cealaltă alegere a sa, Gone, la fel de dogmatic şi decisiv. Pilotul a clătinat înţelegător din cap şi s-a apropiat de pasager.

— Mă tem că nu vom putea să te transportăm de data asta, bătrîne.

— Ce?

Beţivul s-a ridicat în capul oaselor. Arăta groaznic, dar îţi puteai da seama că e atrăgător, iar mie mi s-a făcut milă de el, în ciuda muzicii lui de un prost gust sălbatic.

— Întoarce-te la hotel şi culcă-te. Mai e un avion diseară.

— Voiam doa’ să zbor.

— Nu se poate, bătrîne.

În dezamăgirea sa, beţivul a căzut de pe bancă – iar de deasupra fonografului, un difuzor ne-a chemat pe noi, oamenii respectabili, afară. Pe culoarul avionului am dat de Monroe Stahr şi am căzut peste el, sau am vrut s-o fac. Era un bărbat de care ar fi putut să se îndrăgostească orice fată, cu sau fără încurajări. Eu mă îndrăgostisem de el fără nici un fel de încurajare, dar lui îi plăcea de mine şi s-a aşezat exact vizavi, pînă cînd a decolat avionul.

— Haideţi să ne cerem cu toţii banii înapoi, a sugerat el.

Ochii lui negri m-au studiat cu atenţie, iar eu m-am întrebat cum ar arăta ochii aceia, dacă el s-ar îndrăgosti. Erau amabili, distanţi şi cumva superiori, chiar dacă adesea rezonau blînd cu tine. Nu era vina lor că vedeau atît de multe. El intra şi ieşea rapid, cu îndemînare, din rolul „unuia din băieţi“ – dar, în ansamblu, ar trebui să spun că nu era unul dintre ei. Însă ştia cum să tacă, cum să se retragă în fundal, cum să asculte. Din poziţia sa (şi, chiar dacă nu era un bărbat înalt, părea întotdeauna să fie undeva sus) privea multitudinea de aspecte practice ale lumii sale ca un păstor tînăr şi mîndru pentru care ziua sau noaptea nu au contat niciodată. Se născuse fără nevoia de somn, fără talentul sau dorinţa de a se odihni.

Tăcerea dintre noi nu era stînjenitoare – îl cunoscusem de cînd devenise partenerul tatei, cu doisprezece ani în urmă, atunci cînd eu aveam şapte ani şi el douăzeci şi doi. Wylie stătea dincolo de culoar şi eu nu ştiam dacă să le fac sau nu cunoştinţă, dar Stahr îşi învîrtea încontinuu inelul, cu un aer atît de meditativ, încît mă făcea să mă simt tînără şi invizibilă, aşa că nu am îndrăznit. Nu am îndrăznit niciodată să îmi întorc brusc privirea de la el sau să mă uit direct spre el, dacă nu aveam ceva important de spus – şi ştiam că şi alţii se simt la fel în preajma lui.

— Îţi dau ţie acest inel, Cecelia.

— Îmi cer scuze. Nu mi-am dat seama că sînt…

— Am vreo cinci-şase la fel.

Mi l-a întins, un cocoloş de aur cu litera S ieşită strident în relief. Mă gîndisem la cît de ciudat contrasta masivitatea acestuia cu degetele sale, care erau delicate şi subţiri, ca şi restul trupului său, ca şi faţa sa îngustă, cu sprîncene arcuite şi păr negru şi cîrlionţat. Uneori avea un aer spiritual, dar era un luptător – cineva din trecutul său îl cunoscuse pe vremea în care făcea parte dintr-o gaşcă de puşti din Bronx şi mi-a oferit o descriere a modului în care mergea întotdeauna în faţa găştii sale, acest băiat mai degrabă firav, aruncînd din cînd în cînd în spate cîte un ordin din colţul gurii.

Stahr mi-a închis mîna peste inel, s-a ridicat şi i s-a adresat lui Wylie.

— Vino în apartamentul nupţial, i-a spus el. Ne vedem mai încolo, Cecelia.

Înainte să se îndepărteze, l-am auzit pe Wylie întrebînd:

— Ai deschis biletul lui Schwartze?

— Încă nu, a spus Stahr.

Probabil că sînt eu mai înceată, pentru că de-abia atunci mi-am dat seama că Stahr era domnul Smith.

După aceea, Wylie mi-a povestit ce conţinea biletul. Scris la lumina farurilor taxiului, era aproape ilizibil.

Dragă Monro, Eşti cel mai bun dintre toţi întotdeauna ţi-am admirat mentalitatea aşa că atunci cînd tu te pui împotriva mea ştiu că nu mai are nici un rost! Probabil că nu sînt bun de nimic şi nu o să mai continui călătoria dă-mi voie să te avertizez încă o dată ai grijă! Eu ştiu.

Prietenul tău
MANNIE

1. În realitate, al şaptelea.