Barnaby Rogerson, The Prophet Muhammad: A Biography 

Copyright © 2003 by Barnaby Rogerson. First published in Great Britain by Little Brown in 2003.

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5538-0

ISBN PDF: 978-973-46-5539-7

ISBN print: 978-973-46-5370-6

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BARNABY ROGERSON a fost conferenţiar de istorie la St Andrews University şi deţine editura Eland Books. Dintre lucrările publicate, menţionăm: A Traveller’s History of North Africa (1998), Meetings with Remarkable Muslims (2007) şi The Last Crusaders (2009). De acelaşi autor, la Editura Polirom a mai apărut Moştenitorii Profetului Mahomed. Cauzele schismei dintre şiiţi şi sunniţi (2007).

Tatălui meu

Niciun tată nu i-a oferit ceva mai de preţ copilului său decât o bună educaţie morală.

Profetul Mahomed

Prefaţă

Visându-l pe Profet

Într-o după-amiază târzie, cu ceva ani în urmă, tocmai dusesem un grup de călători occidentali educaţi să viziteze ruinele unui mare oraş roman dintr-o ţară musulmană. Fără nicio excepţie, toţi erau încântaţi şi fie discutau despre împăraţi, ulei de măsline şi superbele temple luminate de amurg pe care tocmai le fotografiaseră, fie stăteau tăcuţi, făcându-şi însemnări. I-am văzut pe şoferul autocarului şi o mulţime de ghizi profesionişti locali stând pe terasa unei cafenele. Mi-au făcut semn să vin la masa lor şi mi-au oferit un pahar cu ceai în timp ce un bătrân vânzător de cărţi poştale îşi continua expunerea elocventă. Publicul său musulman era numai ochi şi urechi; şi, ascultând înşiruirea de evenimente bine-cunoscute, oamenii ba oftau, ba chicoteau, ba ţâţâiau… Din felul în care era receptat discursul, m-am gândit că era vorba despre bârfe politice asezonate cu dezvăluiri sexuale burleşti. Istorisirea a fost oprită pentru un moment ca să-mi traducă şi mie cineva. Era povestea felului în care Moavia îl înşelase pe ginerele Profetului, luându-i moştenirea. Povestea era retorică, relevantă şi pătimaşă, cu atât mai mult cu cât era spusă de un bătrân înţelept. Era vorba despre nişte evenimente care se întâmplaseră cu 1.300 de ani înainte, povestite ca şi cum ar fi trecut doar o zi de atunci. Publicul povestitorului era mulţumit de interesul şi întrebările mele. Eram încurajat de feţe zâmbitoare, care îmi spuneau că asta era „adevărata istorie”. Nu putea fi comparată cu vechile poveşti plicticoase despre pietre căzute, datele consacrării şi ordinele lor arhitecturale, pe care le cunoşteau atât de bine. Cu toţii au mărturisit că ruinele clasice din preislamica „epocă a ignoranţei” îi plictiseau din cale-afară.

Eram deopotrivă şocat şi entuziasmat. Văzusem şi eu aceleaşi lucruri, mâncasem la fel, dormisem în aceleaşi hoteluri ca şi ghidul local, şoferul autocarului şi paznicul somnoros. Ne înţeleseserăm toţi foarte bine în ultimele zece zile. Însă din tot acest timp nu aveam să ne mai amintim decât glumele şi ţigările pe care le-am împărţit. Chiar dacă străbătuserăm exact aceleaşi regiuni, aveam să rămânem cu amintiri complet diferite. Chiar şi în circumstanţele ideale ale unei vacanţe relaxante, prăpastia ce se căsca între Occidentul creştin şi Orientul musulman era adâncă la fel ca întotdeauna.

În acea noapte m-am întrebat cum aş putea încerca să am şi eu succesul de care se bucurase bătrânul vânzător de cărţi poştale în rândul celor ce îl ascultau. Mi-am notat câteva idei pe spatele unor vechi vederi cu mozaicuri romane pe care mi le dăduse. Tot în acea săptămână am pus nişte lumânări aprinse pe o masă după cină, am adunat grupul de turişti în jurul meu şi am spus povestea cât am putut de bine. Povestea vieţii Profetului Mahomed. Deşi era întuneric, ştiam că toată lumea era atentă la mine. Curând ni s-au alăturat şi chelnerii hotelului. Nu ştiau prea multă engleză, dar puteau urmări evoluţia naraţiunii după numele arabe. Entuziasmul lor a contribuit mult la intensitatea poveştii. Am repetat-o mai târziu, cu alte ocazii, în alte ţări. Am ajuns să ştiu dinainte că prima întrebare pe care urmau să mi-o adreseze tovarăşii mei de drum occidentali era: „Eşti musulman?”, urmată de: „Ai de gând să devii musulman?”. Acelaşi lucru avea să se întâmple mai târziu în Londra, la moscheea din Regent Park. Toată lumea voia să ştie de partea cui eram.

Eu îmi doream o poveste reuşită. Viaţa Profetului Mahomed este o poveste de un patos şi de o frumuseţe copleşitoare. Este istorie, tragedie şi iluminare comprimate într-o singură poveste. Este, de asemenea, o poveste aproape necunoscută în Occident. Să comparăm această ignoranţă cu entuziasmul nostru faţă de Moş Crăciun sau cei trei magi: fie că îndrăgeşti aceste personaje, fie că nu le poţi suferi, ele se încadrează extrem de greu în categoria maeştrilor spirituali sau a personajelor istorice şi totuşi sunt înconjurate de o mitologie de idei contrare, perpetuată de imagini recurente şi de romane istorice. Chiar şi prin comparaţie cu astfel de figuri mitice periferice ale credinţei occidentale, Profetul Mahomed pur şi simplu nu cadrează. Dacă e să fiu foarte sincer, percepţia asupra lui este chiar negativă. Nici imaginile bune asociate cu el nu sunt prea reuşite. Încercaţi să desenaţi imaginea unui bărbat înveşmântat într-o mantie şi cufundat în gânduri şi să le-o prezentaţi unei clase de şcolari sau în cadrul unui concurs cu întrebări şi răspunsuri organizat într-un bar. Dacă întrebaţi cine este personajul, ce vi se răspunde? Dracula, Darth Vader sau un Nazgûl din Stăpânul inelelor. Dacă îi pui şi turban, cel mai probabil se va considera că imaginea îl reprezintă pe un vizir rău sau pe un pirat berber.

Însă în Islam el reprezintă aproape tot ce are valoare umană. Mahomed, Profetul lui Dumnezeu, ultimul şi cel mai mare din acea lungă succesiune de bărbaţi, de la Adam până la Avraam, Moise şi Iisus, care s-au luptat să le aducă oamenilor cuvântul lui Dumnezeu. Chiar şi atunci când este privit dintr-o perspectivă întru totul seculară, rămâne un supererou. A fost întemeietorul Califatului, unul dintre cele mai mari imperii ale lumii; creatorul arabei clasice, a unei noi literaturi şi limbi a lumii; fondatorul unei noi identităţi naţionale, cea arabă; şi creatorul islamului, o cultură răspândită în lumea întreagă ce are acum 1 200 000 000 de aderenţi, al căror număr creşte mai rapid decât poţi calcula. Doar îmbinând cele mai bune calităţi ale anumitor personaje din civilizaţia europeană – o combinaţie, să zicem, între Alexandru cel Mare, Diogene şi Aristotel sau între împăratul Constantin, Sfântul Pavel şi Sfântul Francisc – vă puteţi face o idee despre măreţia acestui om.

Desigur, realizările sale istorice au fost doar nişte rezultate secundare întâmplătoare. Singurul său scop a fost să construiască o nouă relaţie între Dumnezeu şi oameni. La nivelul lumii individuale a imaginaţiei şi rugăciunii, el este omniprezent pentru miliardele de credincioşi care îi urmează calea spirituală. Este perceput în multe feluri. Este arhetipul patriarhului riguros, acel om între oameni care este cel dintâi dintre toţi sfinţii, eroii şi conducătorii vrednici de-a lungul secolelor de măreaţă istorie musulmană. Este legiuitorul implacabil, călăuza care a indicat clar căile destinului: această cale duce în rai, această cale în iad. Este bunicul iubitor, ce conduce rugăciunile în moschee în timp ce nepoţelul său, încă prunc, i se caţără pe umeri. Este eroul de sacrificiu care, pentru binele omenirii, pătrunde în focul încercărilor din lumea spirituală, zguduit până în străfundurile fiinţei sale de teroarea ideii că Dumnezeu îi vorbeşte prin intermediul îngerilor – şi în tot acest timp este persecutat şi ponegrit de propriul popor. Este marele iubitor de femei — n-a avut nevoie de alte desfătări sau averi, într-atât de depline erau bucuria şi satisfacţia lui în compania soţiilor sale. Este înţeleptul care a dispreţuit însemnele luxoase ale regalităţii, sălile, gărzile, curtenii, mătăsurile şi aurul care până azi au fost întotdeauna asociate cu puterea. Este de asemenea maestrul misticilor, călăuza care a condus generaţii de dervişi, sufiţi, poeţi şi iubitori de Dumnezeu în căutările lor. Este singurul om căruia i-a fost dat să călătorească până în rai şi să se întoarcă de acolo. Este Eroul Eroilor.

În altă călătorie am condus un grup de călători să viziteze curtea unei vechi moschei, arătându-le detaliile arhitecturale şi explicându-le islamul. În timp ce mă apropiam de sala de rugăciune – în care intrarea necredincioşilor este blocată de un paravan jos de lemn –, bătrânul paznic cu bonetă şi salopetă albastră s-a ridicat şi m-a condus dincolo de paravan. Mă auzise vorbind şi presupusese că eram musulman şi că intram pentru rugăciune. Sala cea mare, rece, întunecată, cu nenumăratele ei coloane de marmură lustruite de atingerea a mii de credincioşi, mă îndemna să intru. Plăcerea şi încurcătura pe care le simţeam m-au făcut să roşesc. De mulţi ani priveam cum sălile goale de rugăciune ale unor mari moschei se umpleau cu credincioşi – pe care îi urmăream cu privirea rece a observatorului profesionist – şi pentru prima dată m-am simţit ca un cerşetor ce privea un ospăţ.

Mai există şi alte bariere, în afara paravanelor joase de lemn, care stau în calea convertirii. Ai putea trece direct de la a fi un anglican cu înclinaţii ritualiste la a fi musulman fără să devii un convertit zelos între aceste două momente? Mi-am dat seama că niciunul dintre prietenii mei bărbaţi musulmani nu ar fi consideraţi, în cadrul societăţilor lor, nişte buni musulmani. Aceştia erau cei care îmi plăceau, care puteau să se amuze pe seama atracţiei lumii occidentale şi să o înţeleagă, rămânând totuşi fideli propriei moşteniri. Care cunoşteau cele mai noi şi mai de duzină filme de la Hollywood, dar păstrau legătura şi cu un şeic bătrân şi înţelept. Care, într-o cafenea din port, te lăsau să le păzeşti haina „doar pentru un moment”, ca să poată da o fugă nestânjeniţi până afară şi să se alăture docherilor pentru rugăciunea de la amiază. Care puteau să bea cu tine până te băgau sub masă, dar ţineau Ramadanul fără nici cea mai mică abatere. Care puteau să îmbine poezia lui Keats cu balade arabe romantice, să se îndrăgostească mereu – şi păcătos – şi totuşi să rămână devotaţi familiilor lor şi, în mintea lor cel puţin, să rămână nişte buni soţi.

Un prieten turc mi-a mărturisit că convertiţii excesiv de evlavioşi erau plictisitori. O adorase pe prietena sa nemţoaică, dar acum, că devenise o mamă musulmană, a spus el, „parcă aş trăi cu imamul. Şi nu doar eu simt asta”, a continuat: „Faptul că ea cunoaşte perfect legea alarmează întreaga stradă. Mă tem pentru copiii noştri. În loc să-i lase să joace fotbal”, mi-a mai spus el, umplând din nou paharele cu rachiu, „acum îi ţine în casă ca să studieze araba clasică, astfel încât să poată înţelege mai bine Coranul. Turcii n-au nevoie de araba arhaică pentru a crede”, a încheiat el cu o notă oarecum dispreţuitoare în glas.

*

Cel mai mare autor de literatură de călătorie din vechiul Imperiu Otoman a fost Evliya Çelebi. Se trăgea din cel mai robust neam de militari turci: tatăl său a fost stegar al lui Soliman Magnificul, iar bunicul său stegar al lui Mehmet Cuceritorul. Era un personaj încântător şi interesant, un Puck intelectual, un Peter Pan literar, Samuel Pepys al Istanbulului de secol XVII, vorbea fluent araba, turca şi persana, cutreiera Imperiul cu o deosebită apreciere a frumuseţii masculine şi cu un extraordinar simţ al limbii. Într-adevăr, la un moment dat, a trecut admirabil de la ariditatea clasei teologice la o strânsă prietenie cu sultanul Murad al IV-lea. Pentru restul Imperiului, Murad era deopotrivă erou şi monstru, ultimul din neamul său care a condus personal armata, ale cărui abilităţi militare se îmbinau cu un caracter criminal terifiant.

În grădina interioară a Palatului Topkapı din Istanbul se află un pavilion de unde se văd apele Cornului de Aur. Acesta a fost construit de sultanul Murad în cinstea unei victorii militare şi ca un colţ retras în care să uite de grijile statului. Încă are un farmec din altă lume, impunător, dar intim, cald, însă auster. Aici Evliya şi stăpânul său petreceau multe ore de relaxare în compania celorlalţi tovarăşi apropiaţi ai sultanului. Se pare că Evliya avea darul să liniştească sufletul frământat al lui Murad.

Unii ar spune că Evliya nu era un bun musulman. Însă, indiferent de firea sa desfrânată, nu există nicio urmă de îndoială cu privire la ortodoxia absolută a credinţei sale. Într-adevăr, în scrierile lui se regăseşte o întâlnire petrecută în vis cu Profetul Mahomed. Este o descriere clasică: „Atunci scăpărări de fulgere au ţâşnit prin uşile moscheii şi încăperea s-a umplut de sfinţi şi martiri. «Era Profetul!» umbrit de flamura sa verde, acoperit de vălul său verde, purtându-şi toiagul în mâna dreaptă, cu sabia încinsă la brâu, cu Imamul Hasan de-a dreapta sa şi Imamul Husayn de-a stânga. Punând piciorul drept pe prag, a strigat: «Bismallah!» şi, aruncându-şi vălul, a spus: «Să fii sănătos, o, popor al meu!». Întreaga adunare a răspuns: «Sănătos să fii, o, Profet al lui Dumnezeu, Domn al neamurilor!»”.

Deşi tremura din toate mădularele, Evliya a reuşit să ofere o descriere exactă: „Vălul de pe chipul lui era un şal alb, iar turbanul era făcut dintr-o eşarfă albă înfăşurată de douăsprezece ori; mantia sa era gălbuie, din păr de cămilă; la gât avea un şal galben de lână. Avea încălţări galbene şi în turban era înfipt un ac”. Sa‘d Vakkas (unul dintre cei 12 evanghelişti şi sfântul ocrotitor al arcaşilor) l-a luat de mână pe Evliya şi l-a înfăţişat Profetului. Evliya îşi aduce aminte cum, cuprins de emoţie şi tulburare, plângea, săruta mâinile Profetului şi primea binecuvântarea sa (şi a altor sfinţi). El îi descrie astfel pe cei adunaţi acolo: „Aveau mâinile înmiresmate cu mosc, ambră cenuşie, nard, busuioc, violete şi garoafe: însă cea a Profetului nu mirosea decât a şofran şi trandafiri, când o atingeai, ziceai că parcă nu avea oase şi era moale ca de vată. Mâinile altor profeţi răspândeau mireasmă de gutui, cea a lui Abu Bakr mirosea a lămâi, a lui Omar mirosea ca ambra cenuşie, a lui Usman precum violetele, a lui Ali precum iasomia, a lui Hasan precum garoafele şi a lui Husayn precum trandafirii albi… Apoi Profetul însuşi a rostit salutul de rămas-bun din mihrab”.

Astfel de viziuni extatice sunt consemnate de musulmani de toate vârstele şi de toate condiţiile. Năzuinţa de a fi binecuvântat de Profet în paradis se regăseşte, în lumea musulmană, în toate timpurile, la toate rasele şi la toate clasele sociale. Această nădejde pioasă face parte din esenţa islamului. Ea este întărită de relatarea Profetului referitoare la propria călătorie mistică în ceruri, unde este întâmpinat de profeţii care au ajuns acolo înaintea lui. Este, de asemenea, întipărită în mintea musulmanilor încă din copilărie. În ziua marii sărbători anuale Eid al-Adha (care comemorează jertfa lui Avraam) băieţii îşi însoţesc tatăl la o mare adunare a credincioşilor într-o moschee cu spaţii larg deschise. În această zi toţi credincioşii sunt îmbrăcaţi frumos, îmbăiaţi, parfumaţi şi splendizi în straiele lor tradiţionale. Aici băiatul musulman este pentru scurt timp tratat ca un adult. Respectul din partea semenilor reprezintă o aspiraţie puternică, iar în Islam de acest respect au parte doar cei care merg pe calea sigură a tradiţiei.

Niciun musulman nu ar putea dispreţui istoria cu acelaşi entuziasm nechibzuit cu care aceasta pare să fie dispreţuită, spre exemplu, în America. Este aproape imposibil să ne imaginăm că declaraţia veselă a lui Henry Ford conform căreia „istoria e o aiureală” ar putea fi rostită şi de vreun om de afaceri musulman. Când un diplomat cipriot turc vorbeşte de 40 000 de martiri, el nu se referă la sângeroasa divizare a insulei sale din 1974, ci mai degrabă la un asediu otoman încununat de succes din secolul al XVI-lea. Când colonelul Gaddafi regretă căderea Granadei, nu vorbeşte despre o provincie a Saharei libiene cucerită de puterile coloniale, ci despre un oraş spaniol pierdut în secolul al XV-lea. Când, în fiecare an, musulmanii şiiţi din Iran se biciuiesc cuprinşi de o frenezie emoţionantă şi sângeroasă, în timpul unui festival care durează zece zile, ei nu plâng pentru naţiunea lor, ci comemorează moartea lui Husayn în Irakul secolului al VII-lea. Istoria este urzeala şi bătătura vieţii, în care musulmanii sunt ei înşişi ţesuţi. Asta nu înseamnă că orice om de pe stradă din Orientul Mijlociu poate să recite o listă de conducători şi dinastii care începe din timpul sumerienilor. Ba chiar EI (adică actualii conducători, acei şarlatani din spatele geamurilor fumurii ale limuzinelor lor şi al zidurilor bine păzite ale palatelor lor) sunt deseori repudiaţi cu dispreţ – cum ai alunga o muscă de pe cana ta de cafea – în timp ce, în clipe de trăire extremă, un bătrân strigă către o mulţime de oameni: „De ce toţi conducătorii sunt nişte hoţi?!”.

Adevărata „istorie vie” a lumii musulmane este concentrată în cei o sută de ani ce includ perioada în care a trăit Profetul. Aceasta este povestea care rămâne vitală pentru viaţa modernă. Este o poveste care poate fi discutată, analizată şi dezbătută. Ea oferă toate paralelele de care ar putea avea cineva nevoie pentru bunătatea, răutatea, comedia, măreţia şi tragedia umanităţii. Este Shakespeare-ul, Eschilul, Euripidele, Miltonul, Pinterul, operele complete ale umanităţii îmbinate într-o singură poveste coerentă. Conţine toate ingredientele de care ar putea avea nevoie un musulman vreodată pentru a reflecta asupra rânduielilor lumii: cum a supravieţuit mesajul nepreţuit al lui Dumnezeu, în ciuda vicleşugurilor Satanei, în timpul vieţii Profetului Mahomed; curajul eroic al Însoţitorilor Profetului; uluitoarele prime cuceriri arabe care au spulberat – la fel de uşor cum ai stinge două lumânări – cele două imperii milenare ce dominau lumea antică; şi vremea primilor califi, cei patru succesori ai Profetului aflaţi sub „Dreapta Îndrumare”. Însă, chiar şi în această perioadă de glorie, când realizările arabilor erau înscrise în ceruri, începe o decădere treptată. În mai puţin de o sută de ani de la moartea Profetului, Omeiazii – descendenţi ai celor mai înverşunaţi oponenţi ai Profetului în timpul vieţii sale – sunt cei care domnesc ca împăraţi ereditari asupra vastului imperiu musulman, în timp ce nepotul Profetului a fost lăsat să îşi înfrunte singur moartea. Calea pe care a păşit Profetul Mahomed, atât de repede nesocotită de urmaşii săi, a fost de atunci căutată mereu de cei drepţi.

Cunoaşterea acestei căi, a detaliilor vieţii Profetului Mahomed, este vitală dacă e să pătrundem în imaginaţia lumii musulmane. În timpul unei călătorii pe care am făcut-o acum câţiva ani, admiram din nou nişte ruine clasice pe fundalul unui peisaj deşertic. Locul acela era foarte frumos şi foarte izolat, cu toate că mai suferise nişte distrugeri de când îl văzusem ultima oară. Întâmplător, sosirea mea a coincis cu cea a unei echipe de filmare şi a unui jurnalist din mass-media controlată de stat. În faţa bătrânilor satului din această parte a zonei predeşertice, aşezaţi în semicerc, cu veşmintele lor de un alb strălucitor, pe care le poartă vinerea, am fost intervievat. O parte din mine voia să izbucnească într-o diatribă pătimaşă împotriva gunoaielor, a distrugerii unor situri arheologice de către vânătorii de comori ocazionali şi împotriva profanării cauzate de permisiunea acordată constructorilor de a-şi arunca deşeurile aici. Voiam de asemenea să vorbesc despre conservare, despre rolul organizaţiei World Monuments Fund şi cum se putea învăţa atât din lucrurile bune, cât şi din cele rele făcute în Marea Britanie de National Trust şi English Heritage.

Însă m-am trezit vorbind despre Profet. Am sugerat că acest loc trebuie să fi fost construit în timpul copilăriei Profetului; că trebuie să fi semănat destul de bine cu Mecca din perioada din tinereţea Profetului; că primii misionari musulmani trebuie să fi ajuns aici tocmai când se încheia construirea ultimului dintre marile mausolee păgâne. Când interviul s-a terminat, m-am gândit: ce prost am fost că nu am vorbit despre gunoaie, săpături ilegale, aruncarea ilicită a gunoaielor şi furtul obiectelor de artă! Atunci l-am auzit fără să vreau pe un bătrân vorbind cu altul. Cine-i ăsta? Ingliz, a răspuns celălalt. Cine-s ăştia? M‘rabet Rumi (sfinţii Europei), a şoptit cel de lângă el. Gunoiul putea să mai aştepte.

1

Zori deasupra Meccăi

Mecca, oraşul sfânt al Arabiei, unde locuiesc 20 000 de suflete, se întinde la picioarele noastre. Nu este împrejmuită de ziduri. E o dimineaţă de luni. A douăsprezecea zi a lunii Rabaa în anul 570 d.Hr. Zorii luminează mai întâi culmile, căci oraşul este încadrat de un zid de munţi, şlefuiţi de vânturile deşertului şi arşi de soarele neînduplecat. De îndată ce a răsărit, soarele urcă repede pe cer pentru a ne înfăţişa dâre de fum ce se înalţă din labirintul de case înghesuite. Acum lumina se revarsă pe terasele de pe acoperişuri. Umbre pregnante exagerează diferitele înălţimi şi particularităţi idiosincrazice ale zidurilor. Din curţile şi străduţele ascunse vederii se înalţă uşor, dar într-un ritm din ce în ce mai accelerat, freamătul vieţii. Ghemotoace maronii nedesluşite, întinse pe nişte platforme aşezate pe lângă uşi, se mişcă uşor. Apoi, dintr-odată, o pătură se transformă într-o mantie şi un om se ridică pentru a saluta zorii. În nopţile fierbinţi, bărbaţii din Mecca obişnuiesc să doarmă afară, în faţa uşii, ca să prindă briza răcoroasă. Cântă cocoşii, aleargă nişte copii, caprele behăie; se văd nişte fete mai mari mişcându-se iute pe străduţe, aducând apă, aprinzând focul în mici cuptoare de lut, în timp ce aluaturi înfăşurate în pânză sunt duse repede de la o uşă la alta. Încet, aglomerarea densă se împarte în case individuale. Sunt unele case mari, frumoase şi impunătoare, ale căror ziduri de piatră uscată se înalţă mândre, tăiate de ferestre înguste şi protejate de uşi masive de lemn. Alături de ele se află umile gospodării cu pereţi de lut în incinta cărora nu se găseşte nimic mai de însemnătate decât vreun şopron de nuiele sau un cort.

Spre deosebire de alte oraşe pe care le-am mai văzut, aici nu vezi perechi de boi înhămaţi la căruţe huruind de-a lungul drumurilor pavate şi desfundate. Străzile acoperite cu nisip şi pietriş ale Meccăi absorb şi amortizează zgomotul traficului, indiferent dacă e vorba de zgomotul înăbuşit al copitelor cămilelor, de ceva mai rapidul trap al catârilor sau de galopul exuberant al iepelor. Dar nimic nu poate atenua răgetul gros, agresiv şi gutural al cămilelor când sunt rânduite în caravane, înşeuate, încărcate cu baloţi şi mânate, în şir, pe străzi. Mecca a crescut ca o stea, casele sale întinzându-se de-a lungul terenului plat de pe fundul văii, urmând drumurile de nisip care duc spre cele patru colţuri ale lumii.

Drumul care merge spre vest duce direct la porturile de la Marea Roşie, o poartă către Egipt, Abisinia şi comerţul cu India şi China concentrat în Ceylon. Marea Roşie este la doar 40 de mile, distanţă pe care un mesager hotărât ar putea s-o parcurgă într-o zi schimbând o dată caii. Pe aici, drumul către sud te scoate din oraş spre Yemen, spre Arabia Felix (Arabia Fericită), nepreţuită sursă de tămâie. Acel drum ce se îndreaptă spre nord-est trece prin centrul pustiu al Arabiei, de-a lungul unui platou arid care coboară treptat spre bogatele terenuri agricole ale Irakului, spre numeroasele oraşe ale Mesopotamiei, iar dacă apuci pe drumul către est, ajungi în Persia. Acest drum spre nord traversează teribilele nisipuri ale deşertului sirian, către vechile oaze, agitatele târguri comerciale Damasc şi Bostra, porţi de intrare în imperiul cezarilor bizantini.

Urmărind cu ochii aceste drumuri, privirea ajunge dincolo de marginile cu forme neregulate ale oraşului care se tot întinde, prin oraşul morţilor, vaste câmpuri cu tumuli de piatră fără nume. Trece printr-o suburbie cu cocioabe, îngrădituri de mărăcini şi parcele răzleţe, curăţate şi împrejmuite cu pietre. Acestea sunt grajdurile pentru cămilele marilor negustori, ţarcuri pentru turmele de capre şi oi şi locurile unde, în anumite perioade ale anului, îşi aşază tabăra beduinii. Nu există nicio pădure de un verde intens, nicio livadă de curmali, deşi, văzute din depărtare, unele dintre albiile râurilor secate găzduiesc o brumă de arbori ţepoşi. Aceştia îşi înalţă trunchiurile subţiri şi elegante, al căror frunziş este „tuns” în partea de jos, ca într-un parc ornamental, de capre. Şi oamenii culeg frunze, căci seva, atunci când se usucă, este sursa balsamului medicinal din Mecca.

Mecca era centrul comerţului arab cu caravane şi era una dintre marile capitale spirituale ale peninsulei. Precum un dovleac uscat, creştea şi descreştea extravagant în funcţie de sezon. Sezoanele comerciale – când plecau şi când se întorceau cele două mari caravane anuale – erau de un dinamism frenetic. În schimb, după ce caravanele plecau din oraş, aveai sentimentul că Mecca era o coajă goală. Nimic nu se compara însă cu perioada pelerinajului anual, când întreaga Arabie se înghesuia în jurul oraşului şi taberele beduinilor se întindeau pe o distanţă de mai multe mile.

Să privim din nou în inima oraşului. Soarele s-a înălţat sus de tot deasupra munţilor şi marele spaţiu deschis din centrul Meccăi radiază lumină şi viaţă. Umbre subţiri sunt proiectate de cei 360 de idoli din piatră care înconjoară templul compact, ca o cutie, Kaaba, care domină centrul acestui spaţiu ritual. S-a format un mic grup în jurul izvorului Zamzam şi o mână de vizitatori nou-veniţi înconjoară templul central Kaaba în ciudatul trap mărunt al pelerinului.

Forma obişnuită de venerare presupune ca pelerinii să înconjoare Kaaba de şapte ori cu paşi mărunţi şi apoi să bea din izvorul sfânt. Acest rit pare să aibă o interpretare simplă, forma pătrată a Kaabei simbolizând cele patru colţuri ale pământului care este înconjurat de şapte ori, în acelaşi mod în care se credea că cele şapte planete (sau sfere cereşti) înconjurau pământul. Şi astăzi trăim conform unui calendar anual rânduit pe baza acestor credinţe străvechi, de la numele şi numerele zilelor săptămânii noastre până la cele patru săptămâni ale unei luni şi semnele stelare ale zodiacului.

Pe lângă acest tip obişnuit de rugăciune mai sunt alte mici grupuri de pelerini care săvârşesc alte acţiuni rituale. Căci în sanctuarul neatins, situat chiar în inima Meccăi, sunt veneraţi un panteon de zei de tot felul. Mulţi zei, multe credinţe şi multe poveşti coexistă în acest temenos. Un locuitor al Meccăi v-ar putea spune că fiecare dintre cei 360 de idoli este sacru pentru alt trib arab; altul ar adăuga că ei reprezintă de asemenea zilele anului şi au fost meniţi să marcheze trecerea divină a anului solar. După părerea unia, Kaaba este altarul lui Adam; altul v-ar putea spune că a fost construit de Avraam; iar un al treilea că a fost cândva deschis către cer. Acum este închis, cu acoperiş şi o uşă înălţată, ca să formeze un cub sacru. Înăuntrul acestui sfânt templu se găsesc tot felul de obiecte şi imagini sacre. Se spune că printre ele se numără şi o icoană a Fecioarei Maria cu pruncul Hristos şi un portret al profetului Avraam. Însă sanctuarul este dominat de o reprezentare a zeului războiului, Baal Hubal, care veghează asupra destinului politic al cetăţii. În vremuri de restrişte, bătrânii cetăţii îi pot cere sfatul aruncând o tolbă de săgeţi divinatorii în faţa idolului şi citind viitorul din răspunsurile pe care le oferă.

În ciuda dovezilor că existau obiecte de cult creştine şi evreieşti în interiorul Kaabei, majoritatea covârşitoare a arabilor din Mecca erau fideli credinţelor lor păgâne tradiţionale. Era un păgânism vag şi eclectic, însă conţinea un set de credinţe destul de sofisticate care operau pe mai multe niveluri. Nu existau aşteptări legate de viaţa de după moarte în afară de onoarea şi continua prosperitate a clanului tău. Aceasta avea o strânsă legătură cu credinţa fundamentală că ar trebui să-ţi înfrunţi soarta, ceea ce ţi-a fost scris, cu demnitate şi fără să te chinui în mod nedemn şi inutil să-ţi prelungeşti timpul ce ţi s-a dat. În afară de aceste virtuţi stoice exista o largă acceptare a unei lumi spirituale atotcuprinzătoare, dar în esenţă malignă, din care făceau parte strămoşi puternici şi spirite-djinni (care luau forma vânturilor sau furtunilor din deşert ori sălăşluiau în anumite stânci, vârfuri de munte, peşteri, izvoare şi păduri) ce trebuiau domolite sau cel puţin tratate cu respect ca să li se atenueze malevolenţa. Astfel de acţiuni puteau fi înfăptuite cu ajutorul kahin-ilor, clarvăzători şi prezicători rătăcitori, care se ocupau şi cu magia, preparau elixire ale dragostei sau ghiceau viitorul clienţilor care îi plăteau după formele în care se grupau beţişoarele sacre pe care le aruncau pe jos, după cum se împrăştiau săgeţile divinatorii ori zburau păsările sau interpretând formele nisipului spulberat de vânt. Unii dintre kahin puteau fi încurajaţi să intre în transe şamanice şi, chiar dacă erau adesea consultaţi şi destul de temuţi, rămâneau la marginea societăţii. Nu au format niciodată o preoţime, iar arabii din Mecca, întocmai ca romanii în Antichitate, pur şi simplu îi alegeau să se ocupe de sanctuarele lor pe cei mai capabili şi mai respectabili membri ai comunităţii.

Exista şi o versiune arabă a cultului fertilităţii, care se regăseşte în lumea întreagă, venerarea zeiţei-mamă, cunoscută sub diferite nume: Isis în Egipt, Cibele în Anatolia, Afrodita în Grecia, Astarte în Siria şi Asteroth în Mesopotamia. Zeiţa-mamă era deseori venerată ca trinitate, pentru a include ideea că ea creează, hrăneşte şi distruge, şi astfel putea fi reprezentată ca nimfă nubilă, mamă cu forme voluptuoase sau baborniţă răzbunătoare. Zeiţa era întotdeauna venerată în asociere cu un zeu masculin viril care avea şi el trei aspecte, putând fi iubit, frate şi copil. Acest tânăr şi eroic zeu al feritilităţii era condamnat la o moarte sacrificială, dar era recreat în fiecare an printr-o naştere mântuitoare, deseori asistată de un zeu-tată binefăcător şi atotputernic asociat de obicei cu cerul. La fel ca în toate societăţile din Orientul Mijlociu, acest ciclu era legat de o întreagă literatură mitică, de cele patru sezoane agricole, de mişcările stelelor şi de ciclurile soarelui şi lunii. În Arabia, zeiţa fertilităţii era numită al-Lat, literal „Zeiţa”, sau Banat al-dahr, „fiicele sorţii”. La doar câteva zile călare de Mecca se găseau trei faimoase sanctuare închinate zeiţei. În oaza Ta’if era numită al-Rabba, „suverana”, la Nakhla era al-Uzza, „cea măreaţă”, în timp ce în portul Qayd era pur şi simplu Manat, „pieirea”. Tânărul zeu masculin al tunetului, aducător de ploaie, era numit Thuraiza sau Muzdalifa. Zeul-tată suprem şi atotputernic era numit în arabă simplu, dar autoritar al-Lah sau Allah, ceea ce nu reprezintă o identitate distinctă, ci pur şi simplu înseamnă „Dumnezeul”.

Yemenul se fălea cu mari statui de bronz cultice în sanctuare în spaţii deschise precum cel închinat lui al-Maqah de la Marib, în timp ce templele din Palmyra erau pline de sculpturi în piatră ale zeităţilor. În Arabia Centrală erau puţine reprezentări sculptate în piatră. Ca şi în Palestina antică, zeităţile erau reprezentate prin pietre amorfe. Unele dintre acestea, precum cea de la Kaaba, erau meteoriţi veniţi din altă lume; altele erau formaţiuni naturale ce urmau vechile prescripţii din Ieşirea (20:25): „Iar de-mi vei face jertfelnic de piatră, să nu-l faci de piatră cioplită; că de vei pune dalta ta pe ea, o vei spurca”.

În timpul pelerinajului anual de o lună ce avea loc toamna, raza sanctuarului sacru de la Mecca ajungea la 20 de mile. Toate triburile din Arabia erau bine-venite şi toate formele de conflict, chiar şi vendetele, erau interzise. A devenit aşadar un obicei să laşi toate armele şi hainele în afara sanctuarului şi să săvârşeşti pelerinajul dezbrăcat. Printre acţiunile rituale ce trebuiau săvârşite de pelerini se numărau urcarea în fugă a celor două coline ale Meccăi, ce trebuia să fie repetată de şapte ori, o oprire de o noapte întreagă lângă muntele Arafat pentru rugăciune, ofrande depuse lângă trei stâlpi din piatră de la al-Mina şi o jertfă de sânge. Interpretările acestor acţiuni rămân speculative, dar pare plauzibil că în perioada sfântă a echinocţiului de toamnă se oficiau riturile sacre ale cultului fertilităţii din Orientul Mijlociu pentru a asigura continuarea ciclului vieţii. Este posibil ca sensul celor mai multe dintre detaliile originale specifice – dacă nu chiar a tuturor – să se fi pierdut până în secolul al VI-lea d.Hr., însă pelerinajul la Mecca în mod clar avea o importanţă unică în cadrul societăţii arabe. Ştim că până şi arabii care se convertiseră la creştinism continuau să facă pelerinajul.

Mecca a avut un rol unic şi în dezvoltarea limbii arabe. Căci târgul anual de la Ukaz, ce se ţinea în afara oraşului în luna dhu al-qa‘da, avea de-a face la fel de mult cu poezia şi cu comerţul. Asta îi atrăgea pe toţi poeţii rătăcitori ai Arabiei, care se întreceau în recitaluri şi competiţii menite să ducă la dobândirea faimei. Nu numai că se recitau toate vechile poeme epice (dintre care multe fuseseră compuse pentru curţile regilor ghassanizi şi lahmizi, care erau rivali), ci se dezvăluiau ori se compuneau pe loc şi versuri noi, închinate vreunei mari căpetenii patriarhale pentru generozitatea şi înţelepciunea ei, vreunui tânăr războinic pentru vitejia sa eroică sau care lăudau frumuseţea făpturii iubite, indiferent dacă era vorba despre o cămilă, un cal, un tânăr sau o fată inaccesibilă. Alături de interesele de natură marţială şi de virtuţile stoice ale deşertului, poeţilor arabi le plăcea să zăbovească asupra nesfârşitelor încercări, inspiraţii şi capcane ale iubirii şi să descrie frumuseţea formelor întâmplătoare ale umbrelor proiectate de norii ce treceau pe deasupra deşertului. Ukazul reunea toate acestea, alături de o agendă politică ce viza rezolvarea vendetelor, un armistiţiu sau o nouă alianţă prin căsătorie. Ukazul avea o importanţă majoră, dar nu era singurul, întrucât exista un program recunoscut pentru cele zece târguri anuale din Arabia. Fiecare avea rolul său: Soharul, pe ţărmul Golfului Persic, era deosebit de important pentru comerţul din Oceanul Indian, târgul de la Aden era necesar pentru comerţul cu Somalia şi Abisinia, în timp ce târgul de la Mahra, ce se întindea la poalele muntelui unde fusese îngropat profetul Hud, reprezenta un punct important de adunare pentru triburile din sudul Arabiei.

Analfabetismul în Arabia Centrală era ceva obişnuit, chiar şi în rândul poeţilor. Unul dintre cele mai uimitoare aspecte ce priveau societatea arabă era că limba vorbită era păstrată în forma ei cea mai pură de triburile nomade. Este aproape ca şi cum lipsa unor obiecte materiale şi a unor forme scrise păstra bucuria şi exuberanţa limbii la cea mai mare intensitate. Aceasta îşi păstra o virilitate şi o inventivitate ce îţi tăiau respiraţia, deşi toate formele scrise au evoluat în zonele cu aşezări permanente din sudul îndepărtat sau din nord. Dovezile arheologice arată că în Antichitate existau cel puţin patru limbi scrise în sudul Arabiei şi cel puţin patru în nord. Printre cele mai cunoscute dintre aceste limbi nordice sunt aramaica (limba vorbită de Iisus) şi ebraica. Toate aceste limbi influente par să fi fost dezvoltate cam în acelaşi timp, în jurul anului 1200 î.Hr., de anumite triburi nomade ce au migrat din deşertul arab în „semiluna fertilă”. În epoca elenistică, aramaica se impusese ca limbă a străzii în tot Orientul Mijlociu, fiind mai răspândită decât greaca, latina sau persana. S-a extins şi mai mult, a evoluat şi s-a răspândit ca limbă a marilor oraşe comerciale Petra şi Palmyra şi ca siriaca folosită de Biserică. Cu toate acestea, în ciuda faptului că timp de secole toate aceste limbi nordice şi sudice au fost limbi oficiale şi literare, ele aveau să fie în cele din urmă eclipsate de graiul nescris al deşertului. Se poate ca poeţii să fi jucat un rol deosebit în această transformare, iar până prin secolul al IV-lea d.Hr. se poate spune că araba a evoluat. Era înţeleasă de-a lungul şi de-a latul Arabiei.

*

Mecca înseamnă multe lucruri pentru mulţi oameni diferiţi. Centrul lumii pentru locuitorii săi, un centru sacru pentru întreaga Arabie păgână, un centru comercial pentru caravanele care traversează Arabia în lung şi-n lat cu profiturile obţinute din negoţ, precum şi o piaţă ce forfoteşte de neguţători locali.

Pieţele se află la marginea incintei sacre a Meccăi şi alimentează oraşul. Căci, deşi Mecca are sfinţenie şi apă din belşug, practic toate celelalte trebuie să fie importate. Beduinii aduc cele mai bune oi şi capre din turmele lor ca să fie cumpărate de măcelari şi tăiate în piaţă. Sub umbrare din frunze de palmieri se vând la vremea lor mormane de struguri, pepeni galbeni şi verzi şi castraveţi, cultivaţi în cea mai mare parte în grădinile oazei Ta’if, aflată la două zile călare. Produse mai puţin perisabile precum curmalele, curmalele presate, orzul şi grâul provin dintr-o reţea mai vastă de furnizori ce include oaza Iathrib, la zece zile călare spre nord.

În lunea aceea, un sol soseşte la casa unuia dintre principalii şeici ai oraşului, care se ocupa cu negoţul. Acesta este Abd al-Muttalib, liderul recunoscut al clanului Beni Haşim, unul dintre numeroasele grupuri de rudenie din care este format tribul quraişiţilor, ce domină Mecca. Este un personaj foarte important în societatea bazată pe clanuri a Meccăi, un om demn de cel mai mare respect, un negustor bogat şi puternic ale cărui cuvinte sunt ascultate în sfaturile clanului, tribului şi oraşului său. Solul vine din partea lui Aminah, nora sa: „Ţi s-a născut un prunc; vino să-l vezi”. Abd al-Muttalib se ridică şi porneşte în grabă la drum, căci de la moartea mezinului său, Abdullah, el a devenit bărbatul casei. Bătrânul se apleacă spre patul lui Aminah şi o ascultă cu atenţie povestindu-i ce a văzut, a visat şi a auzit aceasta în timpul sarcinii. Este de acord cu numele ales de ea. Băiatul se va numi Mahomed, ceea ce înseamnă „cel lăudat”. Abd al-Muttalib îşi ia apoi în braţe nepotul nou-născut, duce copilul în interiorul sumbru şi întunecat al sanctuarului Kaaba şi aduce mulţumire lui Allah cel Preaînalt pentru acest dar al vieţii.

Cât de fericiţi fuseseră cu doar nouă luni în urmă! Toată lumea din familia sa ştia că Abdullah fusese preferatul bătrânului. Nu că Abd al-Muttalib nu ar fi avut de unde să aleagă: avea zece fii şi şase fiice. Erau o familie frumoasă, nişte arabi mândri cu profil acvilin. Într-adevăr, se spunea despre fiii săi că „nu erau bărbaţi mai falnici şi mai arătoşi, nu era nimeni cu chip mai nobil. Aveau nasul atât de mare, încât acesta bea înaintea buzelor”. Şi tatăl lor era încă plin de viaţă. Ca să demonstreze că era încă viguros, Abd al-Muttalib decisese să-şi ia o nouă soţie, în acelaşi timp cu prima căsătorie a lui Abdullah. Pentru Abdullah alesese cu grijă – pe Aminah, fiica lui Wahb, care era înrudit cu unul dintre partenerii săi de afaceri, fiind unul dintre negustorii de frunte ai clanului Zuhrah. După o festivitate comună, tatăl şi fiul „intraseră” amândoi la noile lor neveste în aceeaşi noapte. Mahomed a fost conceput în acea primă noapte. Acum Abdullah era mort şi îngropat de două luni. Slavă Domnului pentru acest dar al vieţii!

Abdullah murise înainte să prindă cheag din negustorie. Nou-născutul Mahomed şi mama sa văduvă nu aveau decât cinci cămile şi o micuţă sclavă, Barakah. Însă măcar copilul avea o descendenţă cu care putea să se mândrească. Mahomed, fiul lui Abdullah, fiul lui Abd al-Muttalib, fiul lui Haşim (fondatorul clanului Beni Haşim), fiul lui Abdu Manaf, fiul lui Qusay (fondatorul tribului quraişiţilor, ce domina Mecca) – nu era puţin lucru. Nu avea să ducă lipsă de veri niciodată, nu avea să fie singur niciodată şi nici să moară de foame sau să fie lipsit de apărare, deoarece era din clanul Beni Haşim al quraişiţilor. A face parte din tribul quraişiţilor din Mecca era cel mai bun start în viaţă în Arabia Centrală. De patru generaţii profiturile dobândite din păzirea Meccăi şi organizarea comerţului cu caravane erau în mâinile capabile ale quraişiţilor. Dar quraişiţii dobândiseră această poziţie dominantă doar eliminând alt trib, Khuzaa, care păzea Mecca, cu o sută de ani în urmă. De asemenea, se rupseseră şi de suzeranitatea regatului Kinda, care dominase cândva Arabia Centrală. Capitala regatului Kinda fusese Qarayat Dhat Kahl, un loc de popas pe ruta caravanelor dintre sudul Arabiei şi Irak. Ca aliaţi plătiţi atât ai Imperiului Bizantin, cât şi ai puternicului regat Himyar al Yemenului, regatul Kinda fusese capabil să adune o mare armată tribală în vreme de război. La mijlocul secolului al V-lea, Qusay, eponimul strămoş eroic al quraişiţilor, a dobândit controlul asupra Meccăi. Qusay îşi învinsese rivalii, dar nu îi distrusese. Mai vedeai corturi ale beduinilor khuzaa împrăştiate pe păşunile de la marginile Arabiei Centrale, în timp ce dinastia Kinda (sau Kinta) supravieţuia într-o magnifică izolare, domnind peste un mic grup de sate-oaze la est de Palestina.

Astfel, quraişiţii trebuiau să fie întotdeauna cu ochii în patru. Pe lângă asta, existau multe fricţiuni în interiorul confederaţiei de triburi. Din primele zile exista o diviziune între quraişiţii „din vale” (ce controlau vitala piaţă centrală şi sanctuarul din Mecca) şi quraişiţii „de la margine”. Din câte se pare, cei „din vale” descindeau din rudele directe ale lui Qusay, pe când cei „de la margine” erau aliaţi cooptaţi în confederaţie. Chiar şi în reţeaua compactă a descendenţilor direcţi ai lui Qusay existau rivalităţi şi schisme. În special clanurile care descindeau din cei doi fii ai lui Qusay, Abd ad-Adr şi Abdu Manaf, perpetuau această rivalitate dintre fraţi. Iar clanul care avea cel mai mult succes – care făcea cei mai mulţi bani din comerţul cu caravane, care deţinea cele mai multe cămile, din care făceau parte cei mai numeroşi tineri războinici – putea fi sigur că avea să se confrunte cu rivalitatea deschisă a celorlalţi.

La momentul naşterii lui Mahomed, aceste rivalităţi fuzionaseră în două grupuri antagoniste: „Confederaţii” şi „Parfumaţii”. Cu toate că aceasta putea paraliza procesul de luare a deciziilor, era totodată un proces natural în cadrul oricărui trib arab, un sistem de control menit să zădărnicească tirania şi să asigure un oarecare echilibru. Singurul pericol era că luptele interne puteau deveni atât de violente, încât să ameninţe unitatea tribului. Acest lucru era deosebit de periculos dacă, din disperare, o facţiune învinsă chema în ajutorul ei alt trib. Pretutindeni în jurul Meccăi, în podişul muntos al Hijazului, erau triburi de beduini din deşert precum Hawazin sau Ghatafan, care priveau cu invidie către Mecca. Aceşti beduini s-ar fi folosit bucuroşi de orice pretext pentru a se amesteca în politica Meccăi, profitând de ocazie ca să-i răstoarne pe quraişiţi din poziţia lor dominantă.

Şi nici poziţia Meccăi nu era absolut sigură. Desigur, rolul de centru de pelerinaj era fixat pentru totdeauna în constelaţia arabă, însă nu şi poziţia sa dominantă în comerţul cu caravane. Chiar şi oazele Iathrib sau Ta’if din apropiere (acest din urmă oraş protejat de ziduri solide) ar fi preluat bucuroase comerţul lucrativ de la „sora Mecca”. Dacă vei analiza istoria arabă sau vei studia cu atenţie vechile rute comerciale, vei da peste ruinele fantomatice ale unor foste mari oraşe comerciale. Cimitire bântuite de spirite; câmpuri devastate năpădite de ciulini, de care nu se mai îngrijeşte decât vântul; oraşe precum Petra şi Palmyra, care dominaseră viaţa şi rutele comerciale ale Arabiei Centrale la vremea lor într-un mod la fel de eficient ca Mecca în secolul al VI-lea (ba chiar mai impresionant, am putea spune).

Mecca reuşise până în acel moment să facă faţă destul de bine încercărilor sorţii. Izolarea sa şi împrejurimile neospitaliere erau principalele ei bastioane. Însă acestea aveau să fie puse la încercare în 570 d.Hr., chiar în anul naşterii lui Mahomed, de imperiul creştin al Abisiniei.