Paul Bowles, The Sheltering Sky

Copyright © 1949, Paul Bowles

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5904-3

ISBN PDF: 978-973-46-5905-0

ISBN print: 978-973-46-5824-4

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Entertainment Pictures/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Născut la New York în 1910, PAUL BOWLES a fost idolul generaţiei Beat, unul dintre cei mai remarcabili scriitori ai secolului XX. A studiat muzica, după care s-a mutat la Paris, a călătorit în Africa, apoi a trăit timp de cincizeci şi cinci de ani în Tanger, Maroc. A scris mai multe romane – The Sheltering Sky (Ceai în Sahara, 1949), Let It Come Down (1952), The Spider’s House (1955), Up Above the World (1966) –, volume de poezii, proză scurtă şi cărţi de călătorii. A murit în 1999.

Pentru Jane

Cartea întâi

CEAI ÎN SAHARA

„Destinul fiecărui om este personal în măsura în care poate să semene cu ceea ce este deja în memoria lui.“

Eduardo Mallea

I

Se trezi, deschise ochii. Camera nu-i amintea de nimic; era încă mult prea cufundat în nefiinţa din care tocmai se întorsese. Neavând energia să-şi stabilească poziţia în timp şi spaţiu, îi lipsea, totodată, dorinţa de a o face. Era undeva, se înapoiase, străbătând ţinuturi vaste, din nicăieri; exista certitudinea unei nesfârşite tristeţi în miezul treziei lui, însă tristeţea aceea era liniştitoare, căci ea singură îi era familiară. Nu avea nevoie de-o altă mângâiere. Rămase o vreme absolut nemişcat, în tihna cea mai deplină, apoi se cufundă iarăşi într-un somn scurt şi uşor, din acelea care urmează unuia lung şi profund. Brusc, deschise ochii din nou şi se uită la ceasul de la mână. Era un simplu gest reflex; văzând cât era ora, se simţi şi mai derutat. Se ridică în capul oaselor, privi în jur camera de un prost gust ţipător, duse mâna la frunte şi, oftând adânc, se prăbuşi iarăşi în pat. Dar acum era treaz; în câteva clipe avea să-şi aducă aminte unde se află, să-şi dea seama că mai e puţin până să se însereze şi că dormise întruna încă de la ora prânzului. În camera de alături soţia lui se mişca de colo-colo, în papucii ei fără toc, pe dalele netede şi sunetul acesta îl linişti, căci atinsese de-acum un alt nivel de trezie, în care simpla certitudine de a fi în viaţă nu era de ajuns. Dar cât de greu era să accepte camera înaltă şi îngustă cu tavan din bârne, modelul lăbărţat şi spălăcit al tapetului de pe pereţi, sticla roşie şi portocalie a ferestrei închise! Căscă: nu era aer în cameră. Mai târziu avea să se dea jos din pat, să deschidă larg fereastra, şi în clipa aceea avea să-şi amintească visul. Căci, deşi nu-şi putea aduce aminte nici o frântură din el, ştia că visase. De cealaltă parte a ferestrei vor fi aerul, acoperişurile, oraşul, marea. În timp ce se va uita afară, vântul serii o să-i răcorească faţa şi în acea clipă visul îi va reveni. Acum nu putea decât să zacă respirând încet, aproape gata să adoarmă din nou, paralizat, în camera fără aer, fără să aştepte asfinţitul, dar rămânând nemişcat până ce acesta ar fi coborât.

II

Pe terasa cafenelei Eckmühl-Noiseux câţiva arabi şedeau bând apă minerală; doar fesurile lor, în felurite nuanţe de roşu, îi distingeau de restul populaţiei portului. Hainele lor europene erau cenuşii, ponosite; ar fi fost greu de spus care fusese croiala lor la început. Micii lustragii, aproape goi, stăteau turceşte pe cutiile lor privind trotuarul, lipsiţi de energia care i-ar fi făcut să împrăştie muştele ce li se lipeau de faţă. Înăuntrul cafenelei aerul era mai răcoros, însă înţepenit şi mirosind a vin trezit şi a urină.

La masa din colţul cel mai întunecat şedeau trei americani: doi bărbaţi tineri şi o fată. Conversau încet, fără grabă, în felul oamenilor care nu duc lipsă de timp. Unul dintre bărbaţi, cel slab şi cu chipul uşor crispat şi neliniştit, împăturea nişte hărţi mari şi multicolore pe care le desfăcuse peste masă câteva clipe mai devreme. Soţia lui îi urmărea gesturile meticuloase, amuzată şi exasperată în acelaşi timp; hărţile o umpleau de plictiseală, iar el le consulta întruna. Chiar şi în scurtele perioade, destul de puţine, de altfel, în cei doisprezece ani de când se căsătoriseră, când viaţa lor era staţionară, era de ajuns ca el să vadă o hartă şi începea să o studieze în amănunt şi atunci, cel mai adesea, se apuca să plănuiască o nouă călătorie imposibilă care, în cele din urmă, devenea uneori realitate. Nu se considera un turist; era doar un călător. Diferenţa între cele două era, printre altele, una de timp, explica el. În vreme ce turistul în genere se grăbeşte spre casă la capătul a câteva săptămâni sau luni, călătorul, nedepinzând de un loc mai mult decât de altul, se deplasează încet, ani în şir, dintr-o parte a globului în alta. I-ar fi fost greu să spună, dintre numeroasele locuri unde trăise, care era acela unde se simţea cel mai acasă. Înaintea războiului, Europa şi Orientul Apropiat, în timpul războiului, Indiile Occidentale şi America de Sud. Iar ea, fără a-i reproşa lucrul acesta prea des sau cu prea multă amărăciune, îl însoţise peste tot.

Din 1939, acum era pentru prima dată când traversau Atlanticul; aveau o sumedenie de bagaje şi intenţia fermă de a se ţine cât mai departe de locurile atinse de război. Căci, mai susţinea el, încă o deosebire importantă între turist şi călător este aceea că primul îşi acceptă propria civilizaţie fără tăgadă; nu tot aşa călătorul, care o compară cu celelalte şi respinge acele elemente pe care nu le găseşte pe plac. Iar războiul era o faţetă a acelei epoci mecaniciste pe care voia s-o dea uitării.

La New York descoperiseră că Africa de Nord era unul din puţinele locuri spre care mai puteau să călătorească. Din vizitele precedente făcute pe vremea studenţiei sale la Paris şi Madrid, părea locul potrivit pentru a rămâne un an sau doi; în orice caz era lângă Spania şi Italia, aşa încât ar fi putut oricând să traverseze Mediterana dacă lucrurile nu ar fi mers bine. Cu o zi înainte, micul cargobot îi scuipase din confortabila lui burtă, transpiraţi şi îngrijoraţi până la enervare, direct pe docurile încinse unde, o bună bucată de vreme, nimeni nu le acordă nici cea mai mică atenţie. Pe când stătea aşa sub soarele torid, fu cât pe-aci să se îmbarce din nou, interesându-se de posibilitatea continuării călătoriei până la Istanbul, dar nu ar fi putut face acest lucru ieşind în acelaşi timp basma curată, atâta vreme cât el fusese acela care îi ademenise să vină în Africa de Nord. Aşa că îşi compuse pe loc un aer degajat, măsurând docul de la un capăt la altul şi făcând câteva remarci rezonabil de neplăcute în legătură cu acel colţ de lume; după care, considerând că şi-a făcut într-un fel datoria, se decise în taină să o pornească înspre inima ţinutului cât mai repede.

Atunci când nu vorbea, celălalt bărbat de la masă obişnuia să fluiere încet mici melodii fără noimă. Era cu câţiva ani mai tânăr, mai solid şi surprinzător de chipeş, ca un actor din epoca de declin a Paramount-ului, după cum fata i-o spunea adesea. Chipul lui neted nu avea îndeobşte nici o expresie, însă trăsăturile erau astfel dispuse încât, atunci când era destins, ele sugerau un fel de mulţumire blajină.

Priviră afară, în amiaza prăfuită a străzii.

— Şi pe-aici şi-a pus amprenta războiul.

Micuţă şi blondă, cu tenul măsliniu, fata reuşea să fie mai mult decât doar drăguţă prin intensitatea privirii ei. Din clipa în care zăreai ochii aceia, restul figurii devenea vag, iar când mai târziu încercai să-ţi aminteşti chipul, doar violenţa pătrunzătoare şi uşor nedumerită a ochilor mari îţi revenea în minte.

— Normal. Pe-aici au trecut trupele timp de-un an şi mai bine.

— Mă gândeam că poate-a mai rămas vreun loc pe lumea asta pe care să nu-l fi atins.

Asta o spusese pentru a-l îmbuna pe soţul ei, căci îi părea rău de cum se purtase cu el când cu hărţile despăturite. Dându-şi seama, dar neînţelegând de ce o făcea, el nu îi acordă nici o atenţie.

Celălalt începu să râdă cu un aer protector, iar el i se alătură.

— Ca să-ţi facă ţie plăcere, nu? spuse soţul ei.

— Pentru amândoi. Doar urăşti acest lucru la fel de mult ca mine.

— Care lucru? întrebă el, apărându-se. Dacă te referi la mizeria asta pestriţă care are pretenţia să se numească oraş, atunci sunt de acord. Dar să fiu al naibii dacă nu e mai bine aici decât acasă.

Ea se grăbi să încuviinţeze.

— Ah, bineînţeles. Dar nu mă refeream la locul ăsta sau la vreun loc anume. Mă refeream la toate lucrurile oribile care apar peste tot, după fiecare război.

— Hai, zău, Kit, spuse celălalt. Doar nu-ţi aduci aminte de nici un alt război.

Ea nu-l băgă în seamă.

— Populaţia fiecărei ţări seamănă tot mai mult cu populaţia oricărei alteia. N-are nici personalitate, nici frumuseţe, nici idealuri, nici cultură – nimic, nimic.

Soţul ei se întinse şi o bătu uşor peste mână.

— Ai dreptate, ai dreptate, spuse el zâmbind. Totul e din ce în ce mai cenuşiu. Dar cred că unele locuri vor rezista acestei maladii mai mult decât crezi. Uite, de pildă, aici în Sahara...

Vizavi, un aparat de radio transmitea zbieretele isterice ale unei soprane de coloratură. Kit se înfioră.

— Atunci haideţi mai repede acolo, spuse ea. Poate scăpăm de-aşa ceva.

Ascultară fascinaţi pe măsură ce aria, apropiindu-se de final, făcea obişnuitele pregătiri pentru inevitabila acută ce i-ar fi pus capăt. Kit spuse numaidecât:

— Acum că s-a terminat, trebuie neapărat să mai iau o sticlă de Oulmès.

— Dumnezeule, mai ai chef de gazul ăla? O să-ţi iei zborul.

— Ştiu, Tunner, spuse ea, dar am obsesia asta cu apa. La orice m-aş uita, imediat mi se face sete. Îmi vine să urc din nou pe vapor şi să stau acolo. Nu pot să beau altceva pe caniculă.

— Încă un Pernod? îl întrebă Tunner pe Port.

Kit se strâmbă.

— Dacă ar fi Pernod adevărat...

— Nu e rău, spuse Tunner când chelnerul puse o sticlă de apă minerală pe masă.

— Ce n’est pas du vrai Pernod?¹

— Si, si, c’est du Pernod², spuse chelnerul.

— Să mai luăm un rând, spuse Port.

Se uită sastisit în paharul său. Chelnerul plecă fără ca nimeni să scoată o vorbă. Soprana atacă o altă arie.

— A pornit-o! strigă Port.

Pentru o clipă, huruitul unui tramvai şi clopoţelul lui trecând prin dreptul terasei acoperiră muzica. Pe sub copertina de pânză zăriră vehiculul descoperit traversând piaţa în plin soare. Era înţesat de oameni zdrenţăroşi.

Port spuse:

— Am avut un vis ciudat azi-noapte. Am tot încercat să mi-l amintesc şi abia adineauri am reuşit.

— Nu! strigă Kit tare. Visele sunt atât de plicticoase! Te rog!

— Nu vrei să-l auzi! râse el. Dar am de gând să vi-l spun oricum.

Rosti ultimul cuvânt cu o ferocitate care se voia prefăcută, dar când Kit se uită la el simţi că, de fapt, el nu făcuse decât să disimuleze violenţa pe care o resimţea. Ea renunţă să mai spună lucrurile ucigătoare care-i stăteau pe limbă.

— O să fiu scurt, zâmbi el. Ştiu că-mi faceţi o favoare că mă ascultaţi, dar nu mi-l pot aminti decât gândindu-mă la el. Era ziua-n amiaza mare şi eram într-un tren care mergea din ce în ce mai repede. Atunci mi-am zis: „O să intrăm într-un pat mare cu cearşafurile toate ca nişte munţi“.

Tunner spuse şmecher:

— Consultă Dicţionarul ţigănesc de vise al lui Madame La Hiff.

— Gura. Şi mă gândeam că, dacă aş fi vrut, aş fi putut trăi din nou – aş fi luat-o cu începutul, ajungând până în prezent, ducând exact aceeaşi viaţă până în cele mai mici amănunte.

Kit închise ochii nefericită.

— Ce s-a întâmplat? întrebă el.

— Consider că este extrem de lipsit de tact şi de egoist din partea ta să insişti în direcţia asta, ştiind cât de tare ne plictiseşte.

— Dar eu mă distrez de minune. Radia. Şi pun pariu că Tunner vrea să audă, oricum. Nu-i aşa?

Tunner zâmbi.

— Visele sunt slăbiciunea mea. O ştiu pe La Hiff a mea pe dinafară.

Kit deschise un ochi şi-l privi. Sosiră băuturile.

— Aşa că mi-am zis: „Nu! Nu!“. Nu puteam suporta ideea de a retrăi, cu de-amănuntul, toate spaimele şi durerile acelea cumplite. Şi-atunci, fără nici un motiv, m-am uitat pe fereastră la copacii ăia şi m-am trezit spunând: „Da!“. Pentru că ştiam că vreau să trec din nou prin toate doar ca să miros încă o dată primăvara aşa cum mirosea când eram copil. Dar atunci mi-am dat seama că e prea târziu pentru că, pe când mă împotriveam spunând „Nu! Nu!“, îmi sfărâmasem incisivii în gură de parcă ar fi fost din ghips. Trenul se oprise, iar eu îmi ţineam dinţii în palme şi-am început să plâng. Ştiţi cum e când plângi în somn şi ţi se pare că patul se zguduie ca la cutremur?

Kit se ridică de la masă cu stângăcie şi se duse spre o uşă pe care scria Dames. Plângea în hohote.

— Las-o în pace, îi spuse Port lui Tunner, care se arătă îngrijorat. E epuizată. Căldura asta o termină.

III

Stătea în pat citind, îmbrăcat doar în şort. Uşa dintre camerele lor era deschisă, ferestrele de asemenea. Pe deasupra oraşului şi a golfului farul îşi rotea raza în cercuri largi şi lente şi peste traficul discontinuu o sonerie electrică ţârâia fără încetare.

— Ăsta e filmul de-alături? strigă Kit.

— Probabil, spuse el absent, citind mai departe.

— Mă-ntreb care-o fi.

— Cum? Lăsă cartea din mâini. Să nu-mi spui că ai chef să mergi!

— Nu.

Părea nesigură.

— Pur şi simplu mă-ntrebam.

— Îţi spun eu ce e. E un film în arabă care se numeşte Logodnică de închiriat. Aşa zice subtitlul.

— De necrezut.

— Aşa e.

Intră în cameră cu gândul aiurea, trăgând din ţigară şi se învârti în loc preţ de un minut sau două.

— Ce mai e? întrebă el.

— Nimic. Se opri. Doar că nu prea sunt în apele mele. Nu trebuia să povesteşti visul ăla de faţă cu Tunner.

Nu îndrăzni să-i spună: „Şi de asta plângeai?“. Dar îi spuse:

— De faţă cu el! I l-am spus lui, aşa cum ţi l-am spus şi ţie. Ce-i un vis? Dumnezeule mare, nu mai lua totul aşa în serios! Şi de ce n-ar fi trebuit să-l audă şi el? Ce-are Tunner? Îl ştim de cinci ani de zile.

— E-aşa o gură spartă, doar ştii şi tu. N-am încredere în el. Întotdeauna le-nfloreşte şi face din ţânţar armăsar.

— Dar cu cine-o să ne bârfească aici, mă rog? spuse Port, exasperat.

La rândul ei, Kit păru sâcâită.

— Ei, nu aici! i-o reteză ea. Uiţi că-ntr-o bună zi o să ne întoarcem la New York?

— Bine, bine, aşa e. E greu de crezut, dar cred că aşa va fi. Bun. Şi ce e aşa de groaznic dac-o să-şi amintească fiecare mic amănunt şi-o să-l povestească celor pe care-i ştim?

— E un vis atât de umilitor. Nu-ţi dai seama?

— Ei, rahat!

Se lăsă o tăcere.

— Umilitor pentru cine? Pentru tine sau pentru mine?

Ea nu răspunse. El continuă:

— Ce-ai vrut să spui, că n-ai încredere în Tunner? În ce sens?

— Ah, nu că n-aş avea încredere. Dar nu m-am simţit niciodată în largul meu cu el. N-am simţit niciodată că ar fi un prieten apropiat.

— Asta-i bună, acum că tot suntem aici cu el!

— Ah, nu mă deranjează. Îmi place foarte mult. Nu mă înţelege greşit.

— Dar ai vrut să spui ceva.

— Bineînţeles c-am vrut să spun ceva. Dar nu e important.

Se întoarse în camera ei. El rămase o clipă, uitându-se în tavan, cu o expresie nedumerită pe chip.

Se apucă din nou să citească, apoi se opri.

— Sigur nu vrei să vezi Logodnică de închiriat?

— Sunt absolut sigură.

Închise cartea.

— Cred c-o să ies să mă plimb vreo jumătate de oră.

Se ridică, îşi puse o cămaşă sport şi o pereche de pantaloni de bumbac în dungi albastre şi albe, se pieptănă. Ea, în camera ei, şedea lângă fereastră, pilindu-şi unghiile. El se aplecă şi-o sărută pe ceafă, unde părul ei blond mătăsos suia în şuviţe vălurite.

— E nemaipomenită chestia asta cu care te-ai dat. Ai luat-o de-aici? O mirosi tare, demonstrativ. Apoi vocea lui se schimbă, când rosti: Dar ce-ai vrut să spui cu Tunner?

— Ah, Port, pentru numele lui Dumnezeu! Încetează cu asta!

— Cum zici tu, puişor, spuse el supus, sărutându-i umărul. Şi, cu o inflexiune de prefăcută inocenţă: Pot măcar să mă gândesc la asta?

Ea nu spuse nimic până când el ajunse la uşă. Atunci îşi înălţă bărbia şi, cu ciudă în glas:

— În definitiv, e mai mult treaba ta decât a mea.

— Ne vedem mai târziu, spuse el.

IV

Rătăci pe străzi, căutându-le fără să-şi dea seama pe cele mai întunecoase, fericit că e singur şi că simte aerul nopţii pe faţă. Străzile erau aglomerate. Oamenii se ciocneau de el în timp ce treceau, se hlizeau din pragul uşilor şi de la ferestre, vorbeau tare despre el – nu putea şti, de pe chipul lor, dacă din simpatie sau nu – şi uneori se opreau numai ca să-l privească mai bine.

„Cât de prietenoşi sunt? Feţele lor sunt ca nişte măşti. Arată toţi de parcă ar avea o mie de ani. Puţina energie de care dispun nu e decât dorinţa oarbă şi colectivă de a trăi, de bine ce nici unul dintre ei nu mănâncă destul pentru a prinde puteri. Dar ce cred oare despre mine? Nimic, probabil. Mi-ar sări vreunul în ajutor dacă aş avea un accident? Sau aş zăcea aici în stradă până ce m-ar găsi poliţia? Dar ce motiv ar avea, oricare din ei, să mă ajute? Nu mai au nici o religie. Sunt musulmani sau creştini? Ei înşişi habar n-au. N-au habar decât de bani, şi-atunci când fac rost nu vor decât să mănânce. Şi ce e rău în asta? De ce am asemenea resentimente faţă de ei? E sentimentul de vinovăţie că mănânc pe săturate şi că sunt sănătos? Dar suferinţa este împărţită în mod egal între toţi oamenii; fiecare are aceeaşi povară de dus.“ Emoţional vorbind, simţea că această ultimă idee nu era adevărată, dar pentru moment era necesar să creadă aşa: nu e întotdeauna uşor să suporţi uităturile celor flămânzi. Putea, gândindu-se astfel, să rătăcească în continuare pe străzi. Era ca şi cum fie el, fie ei n-ar fi existat. Amândouă presupunerile erau posibile. La prânz, camerista spaniolă de la hotel îi spusese: „La vida es pena“³. „Bineînţeles“, replicase el, simţind că e fals chiar atunci când vorbeşte, întrebându-se dacă un american ar putea să accepte cu adevărat o definiţie a vieţii care o face sinonimă cu suferinţa. Dar pe moment fusese de acord cu felul ei de a simţi pentru că era bătrână, ofilită şi-atât de evident o femeie din popor. Ani de zile una dintre superstiţiile sale fusese că realitatea şi percepţia reală nu erau de găsit decât în conversaţiile claselor truditoare. Deşi acum vedea limpede că formulele lor de gândire şi expresie erau tot atât de stricte şi de prestabilite şi, în consecinţă, tot atât de îndepărtate de orice exprimare profundă a adevărului ca şi cele ale oricărei alte clase, adesea se trezea că aşteaptă încă, crezând fără nici un temei că gurile lor ar putea să mai dea naştere unor nestemate de înţelepciune. În timp ce mergea, nervozitatea îi deveni brusc manifestă, observând că arătătorul mâinii lui drepte trasa rapid o serie de opturi. Oftă şi îşi impuse să se abţină.

Starea lui de spirit se mai îmbunătăţi în momentul în care ajunse într-o piaţă relativ luminată. Cafenelele înşirate pe toate cele patru laturi ale acesteia îşi scoseseră mesele şi scaunele nu numai pe trotuar, ci şi în stradă, astfel încât era imposibil să treacă vreun vehicul fără să dea peste ele. În mijlocul pieţei era un mic parc cu patru platani ornamentali, care fuseseră tunşi ca să arate ca nişte umbrele deschise. Pe sub copaci, o haită de vreo zece-cincisprezece câini mai mici şi mai mari se hârjonea, dându-i ocol şi lătrând nebuneşte. Îşi croi drum încet de-a curmezişul pieţei, încercând să evite câinii. Pe când mergea atent de-a lungul copacilor, realiză că la fiecare pas strivea ceva sub tălpi. Pământul era acoperit de insecte mari; elitrele lor tari se spărgeau cu mici explozii, perceptibile chiar şi-n vacarmul pe care-l făceau câinii. Era conştient că, în mod normal, contactul cu un asemenea fenomen l-ar fi umplut de dezgust, dar în seara aceasta simţi, inexplicabil, un triumf pueril. „Sunt într-o stare proastă, şi ce-i cu asta?“ Cei câţiva oameni risipiţi pe la mese erau destul de tăcuţi, dar când apucau să vorbească auzea toate cele trei limbi vorbite în oraş: araba, spaniola şi franceza.

Strada începu să coboare încet; acest lucru îl surprinse, căci îşi închipuise că întregul oraş era construit pe dâmbul din dreptul portului, iar el alesese cu bună ştiinţă porţiunea opusă cheiului pentru a se plimba. Mirosurile din aer deveniră tot mai puternice. Erau felurite, însă toate reprezentau un anumit soi de murdărie. Această apropiere de un element întru câtva interzis ajută bunei lui dispoziţii. Se abandonă plăcerii perverse pe care-o găsea în a pune mecanic un picior înaintea celuilalt, deşi era cât se poate de conştient că-i obosit. „La un moment dat o să mă trezesc făcând stânga-mprejur şi-ntorcându-mă“, se gândi. Dar nu mai devreme, pentru că nu era în stare să ia această hotărâre. Amâna impulsul de a se întoarce pe propriile urme de la o clipă la alta. În cele din urmă, încetă să mai fie surprins: o viziune incertă începu să-i dea târcoale. Era Kit, aşezată la fereastra deschisă, pilindu-şi unghiile şi privind peste oraş. Şi cum, în minutele care urmară, această imagine îi reveni cel mai des, se simţi în mod inconştient protagonistul acelei scene, iar Kit era spectatoarea ei. Validitatea existenţei lui în acel moment se baza pe ipoteza că ea nu se mişcase, că stătea în continuare acolo. Era ca şi cum ea l-ar fi putut încă vedea de la fereastră, aşa mic şi îndepărtat cum era, bătând ritmic străzile oraşului în sus şi în jos, prin umbră şi lumină; era ca şi cum numai ea ar fi ştiut momentul în care el s-ar fi întors, revenind pe drumul spre hotel.

Felinarele erau mult mai răzleţe acum, iar străzile nu mai erau pavate. Încă se mai vedeau copii în jurul canalelor, jucându-se în gunoi şi zbierând ascuţit. Deodată o pietricică îl izbi în spinare. Se răsuci în loc, însă era prea întuneric ca să vadă de unde fusese aruncată. Câteva clipe mai târziu, o altă piatră, azvârlită din faţă, îl lovi în genunchi. Văzu, în umbră, un grup de copii adunându-se înaintea lui. Alte pietre căzură din direcţia opusă, de astă dată fără a-l atinge. Când ajunse dincolo, într-un loc unde era lumină, se opri şi încercă să urmărească cele două grupuri în acţiune, dar copiii dispăruseră iute în întuneric, aşa că porni din nou mai departe, cu acelaşi mers mecanic şi ritmic de mai înainte. Un vânt cald şi uscat, venind din beznă şi măturând strada, îl izbi drept în faţă. Adulmecă frânturile de mister pe care le purta şi iarăşi simţi o neobişnuită exaltare.

Deşi strada devenea din ce în ce mai puţin urbană, nu părea să se termine; coşmeliile continuau să se înşiruie de ambele părţi. Dincolo de un anumit punct nu se mai zăreau lumini, iar locuinţele zăceau în întuneric. Suflând dinspre sud, vântul mătură înălţimile aride ale munţilor din faţa lui, care însă nu se vedeau, trecând pe deasupra vastelor sebkha⁴ ce mărgineau oraşul şi ridicând perdele de praf ce se înălţau pe culmile dealului pentru a se pierde în aer deasupra portului. Se opri. Ultima periferie posibilă se înnodase în firul străzii. Dincolo de cea din urmă magherniţă, gunoiul şi pietrişul drumului coborau abrupt în trei direcţii. În bezna de dedesubt se întrezăreau forme colţuroase, ca de canion. Port îşi înălţă privirea spre cer: dâra de pulbere a Căii Lactee semăna cu o crăpătură imensă de-a curmezişul boltei ce lăsa să se filtreze plăpânda lumină albă. Auzi în depărtare zgomotul unei motociclete. Când acesta încetă, nu se mai auzi nimic decât poate vreun cocoş al cărui ţipăt aducea cu sunetele înalte ale unei melodii repetate, în care toate celelalte note erau surde.

Începu să coboare de-a lungul malului drept, alunecând printre scheletele de peşti şi pietriş. Când ajunse jos, pipăi cu mâna o stâncă ce părea curată şi se aşeză pe ea. Duhoarea era copleşitoare. Aprinse un chibrit, văzu că pământul era acoperit cu pene de pasăre şi coji de pepene. Ridicându-se, auzi paşi deasupra lui, la capătul străzii. O siluetă stătea pe buza taluzului. Nu scotea nici un cuvânt, dar Port era convins că îl văzuse, îl urmărise şi deci ştia că era acolo. Silueta aprinse o ţigară, şi în acea fracţiune de secundă Port văzu un arab cu o chechia⁵ pe cap. Chibritul, aruncat în aer, trasă o parabolă efemeră, chipul dispăru şi rămase doar capătul înroşit al ţigării. Cocoşul cântă de câteva ori. În cele din urmă, omul strigă:

— Qu’est-ce ti cherches là?⁶

„Acum începe buclucul“, gândi Port şi nu se mişcă.

Arabul aşteptă câtva timp. Se apropie de marginea pantei. O cutie de conserve se rostogoli cu zgomot până la picioarele stâncii pe care şedea Port.

— Hé! M’sieu! Qu’est-ce ti vo?⁷

Se hotărî să răspundă. Franceza lui era bună.

— Cine? Eu? Nimic.

Arabul sări malul şi se propti în dreptul lui. Cu gesturi caracteristice de nerăbdare, aproape indignat, îşi continuă interogatoriul. Ce cauţi aici de unul singur? De unde vii? Ce vrei? Cauţi ceva? La care Port răspunse fără vlagă: Nimic. De acolo. Nimic. Nu.

O clipă arabul tăcu, încercând să se hotărască ce direcţie să dea dialogului. Trase de câteva ori furios din ţigară, până când aceasta scăpără puternic, apoi o azvârli în întuneric şi respiră fumul.

— Vrei să faci o plimbare? spuse el.

— Cum? O plimbare? Unde?

— Încolo.

Arătă cu braţul spre munţi.

— Ce e acolo?

— Nimic.

Se lăsă din nou o tăcere între ei.

— Îţi fac cinste cu un pahar, spuse arabul. Şi imediat adăugă: Cum te cheamă?

— Jean, spuse Port.

Arabul repetă numele de două ori, de parcă i-ar fi cântărit meritele.

— Eu, bătându-se pe piept, Smail. Ei, mergem și bem?

— Nu.

— De ce nu?

— N-am chef.

— N-ai chef. Dar de ce ai chef?

— De nimic.

Dintr-odată conversaţia se derulă de la capăt. Doar inflexiunea, acum cu adevărat scandalizată, a vocii arabului era diferită:

— Qu’est-ce ti fi là? Qu’est-ce ti cherches?

Port se ridică şi începu să urce povârnişul, dar se dovedi a fi greu. Aluneca tot timpul înapoi. Îndată arabul se apropie de el, trăgându-l de mână.

— Unde mergi, Jean?

Fără să-i răspundă, Port făcu un mare efort şi ajunse în vârf.

— Au revoir⁸, strigă el, luând-o repede pe mijlocul drumului.

Auzi un căţărat disperat în spatele lui; într-o secundă omul era lângă el.

— Nu m-ai aşteptat, spuse el pe un ton supărat.

— Nu. Ţi-am spus la revedere.

— Vin cu tine.

Port nu răspunse. Merseră o bună bucată de vreme în tăcere. Când ajunseră la primul felinar, arabul se căută în buzunar şi scoase un portofel uzat. Port îl privi şi-şi continuă drumul.

— Uite, strigă arabul, fluturându-i-l în faţa ochilor.

Port nu se uită.

— Ce e? spuse el sec.

— Am fost în al cincilea batalion de trăgători de elită. Uită-te la documente! Uite! O să vezi!

Port grăbi pasul. În curând, strada începu să se populeze. Nimeni nu se hlizi la ei. Ai fi zis că prezenţa arabului lângă el îl făcuse invizibil. Dar acum nu mai era atât de sigur care era drumul bun. Iar asta nu trebuia să se vadă în nici un chip. Continuă să înainteze ca şi cum nu avea nici o îndoială în privinţa drumului. „Peste culmea dealului şi apoi în jos“, îşi spuse el, „n-am cum să mă rătăcesc“.

Totul arăta diferit: casele, străzile, cafenelele, chiar şi dispunerea oraşului faţă de deal. În loc să găsească o creastă de unde să înceapă coborâşul, descoperi că aici străzile duceau toate în sus, în orice parte s-ar fi răsucit; pentru a coborî ar fi fost nevoie să se întoarcă. Arabul păşea solemn lângă el, când alături, când uşor în urmă, dacă nu era loc pentru amândoi. Nu mai încerca să intre în vorbă cu el; Port observă cu uşurare că gâfâia puţin.

„Aş putea să-l plimb aşa toată noaptea“, se gândi, „dar cum naiba mai ajung la hotel?“

Brusc se treziră pe o stradă care se dovedi a fi de fapt un gang. Deasupra capetelor zidurile opuse se proiectau în afară, aproape îmbucându-se. O clipă, Port ezită; nu era genul de stradă pe care ar fi vrut să se aventureze, iar în plus era cât se poate de clar că nu ducea spre hotel. În acest scurt răstimp arabul preluă conducerea. Spuse:

— Nu cunoşti strada asta? Se cheamă Rue de la Mer Rouge. O ştii? Vino. Există cafés arabes pe-aici. Sunt foarte aproape. Vino.

Port stătea în cumpănă. Voia cu orice preţ să pară familiarizat cu oraşul.

— Je ne sais pas si je veux y aller ce soir⁹, gândi el cu glas tare.

Arabul începu să-l tragă energic de mânecă.

— Si, si! ţipă el. Viens!¹⁰ Îţi fac cinste cu un pahar.

— Nu beau. E foarte târziu.

În apropiere, două pisici începură să miorlăie una la alta. Arabul scoase un sâsâit şi bătu din picior; pisicile o luară la goană care-ncotro.

— Atunci o să bem ceai, continuă el.

Port oftă.

— Bien¹¹, spuse el.

Cafeneaua avea o intrare complicată. Pătrunseră printr-o uşă joasă şi arcuită într-un hol întunecos şi apoi într-o mică grădină. Aerul era îmbălsămat cu mirosul crinilor, dar în acelaşi timp se făcea simţit un iz acru de canalizare. Traversară grădina prin întuneric şi urcară o lungă scară de piatră. Sunetul în staccato al unei tobe răsună deasupra, bătând un ritm leneş peste o mare de glasuri.

— Ne aşezăm afară sau înăuntru? întrebă arabul.

— Afară, zise Port.

Simţea mirosul aţâţător al fumului de haşiş şi, fără să vrea, îşi netezi părul când ajunseră la capătul scării. Arabul observă chiar şi acest mic gest.

— Aici nu sunt doamne, ştii.

— Ah, ştiu.

Zări printr-o uşă un lung şir de camere strâmte, puternic luminate, iar bărbaţii şedeau peste tot pe rogojinile care acopereau pardoseala. Toţi purtau fie turbane albe, fie chechia roşii pe cap, un amănunt care dădea scenei un aspect atât de marcat de omogenitate, încât Port exclamă: „Ah!“ când trecură prin dreptul uşii. Când se opriră, pe terasă la lumina stelelor, în timp ce se auzea un oud ciupit leneş în întuneric, îi spuse tovarăşului său:

— Dar nu ştiam că mai există aşa ceva în oraş.

Arabul nu înţelese.

— Aşa? repetă el. Cum adică?

— Un loc plin numai cu arabi. Ca aici înăuntru. Credeam că toate cafenelele sunt ca acelea de pe stradă, amestecate; evrei, francezi, spanioli, arabi, toţi laolaltă. Credeam că războiul a schimbat totul.

Arabul începu să râdă.

— Războiul a fost rău. Mulţi oameni au murit. Nimic de mâncare. Asta-i tot. Cum ar putea să schimbe asta cafenelele? Oh, nu, prietene. E la fel ca întotdeauna. O clipă mai târziu, spuse: Deci n-ai mai fost pe-aici de la război! Dar ai fost aici înainte de război?

— Da, spuse Port.

Era adevărat; petrecuse odată o după-amiază în oraş, pe când vaporul lui făcuse o escală.

Ceaiul sosi; sporovăiră în timp ce-l sorbeau. Încet, imaginea lui Kit stând în fereastră prinse a se forma din nou în mintea lui Port. La început, când deveni conştient de ea, simţi o remuşcare. Apoi imaginaţia puse stăpânire pe el şi-i văzu chipul palid de furie în timp ce se dezbrăca azvârlindu-şi desuurile cochete peste mobila din jur. Acum sigur era în pat, plictisită să-l mai aştepte. Ridică din umeri şi deveni gânditor, clătinând ce mai rămăsese din ceai pe fundul paharului şi urmărind cu privirea mişcarea circulară pe care o făcea.

— Eşti trist, zise Smail.

— Nu, nu.

Ridică ochii zâmbind nostalgic, apoi continuă să privească în pahar.

— Viaţa e scurtă. Il faut rigoler¹².

Port îşi pierdu răbdarea; nu era în dispoziţia potrivită pentru filozofări de cafenea.

— Da, ştiu, spuse el repezit şi oftă.

Smail îl ciupi de braţ. Ochii îi străluceau.

— Când plecăm de aici, te duc să vezi o cunoştinţă de-a mea.

— Nu vreau să-l cunosc, spuse Port, adăugând: Mulţumesc oricum.

— Ah, eşti într-adevăr trist, râse Smail. E vorba de o fată. Frumoasă cum e luna.

Inima lui Port se opri.

— O fată, repetă el automat, fără a-şi lua privirea de pe pahar.

Era încurcat să fie martorul propriei sale excitaţii interioare. Se uită la Smail.

— O fată? spuse el. Vrei să spui, o târfă.

Smail era uşor indignat.

— O târfă? Ah, prietene, nu mă cunoşti. Nu ţi-aş face cunoştinţă cu aşa ceva. C’est de la saloperie, ça.¹³ Este o prietenă de-a mea, foarte elegantă, foarte drăguţă. Când o s-o cunoşti, o să vezi.

Interpretul de oud încetă să mai cânte. În cafenea începuseră să strige numerele loto:

— Ouahad aou tletine! Arbaine!¹⁴

Port întrebă:

— Câţi ani are?

Smail ezită.

— În jur de şaisprezece. Şaisprezece sau şaptesprezece.

— Sau douăzeci, sau douăzeci şi cinci, sugeră Port cu un rânjet.

Iarăşi Smail se indignă.

— Cum adică, douăzeci şi cinci? Îţi spun că are şaisprezece sau şaptesprezece. Nu mă crezi? Ascultă. O cunoşti. Dacă nu-ţi place, plăteşti doar ceaiul şi plecăm. E bine aşa?

— Şi dacă îmi place?

— Ei, atunci faci ce-ţi place.

— Dar o plătesc?

— Fireşte că o plăteşti.

Port începu să râdă.

— Şi zici că nu e târfă.

Smail se aplecă spre el peste masă şi spuse cu multă răbdare:

— Ascultă, Jean. E dansatoare. A sosit din bled¹⁵-ul ei din deşert acum câteva săptămâni. Cum ar putea să fie o târfă dacă nu e înregistrată şi nu locuieşte în cartier? Hm? Spune-mi! Tu o plăteşti pentru că-i ocupi timpul. Ea dansează în cartier, dar nu are nici cameră, nici pat acolo. Nu e o târfă. Şi acum, putem să mergem?

Port se gândi îndelung, privi în sus spre cer, lăsă ochii în jos spre grădină şi de jur-împrejurul terasei înainte de a răspunde:

— Da. Să mergem. Acum.

1. Nu e Pernod adevărat? (în fr., în orig.).

2. Ba da, ba da, e Pernod (în fr., în orig.).

3. Viața e suferinţă (în sp., în orig.).

4. Pământ sărac în vegetaţie, deseori lacustru (în arabă, în orig.).

5. Fes (în arabă, în orig.).

6. Ce cauţi acolo? (în fr., în orig., incorect)

7. Alo! Dom’le! Ce vrei? (în fr., în orig., incorect)

8. La revedere (în fr., în orig.).

9. Nu ştiu dacă vreau să merg acolo diseară (în fr., în orig.).

10. Ba da, ba da! Vino! (în fr., în orig.)

11. Bine (în fr., în orig.).

12. Trebuie să te mai şi distrezi (în fr., în orig.).

13. Asta-i o porcărie (în fr., în orig.).

14. Treizeci şi unu. Patruzeci (în arabă, în orig.).

15. Ţară, ţinut, pământ (în arabă, în orig.).