Bill Bryson, Neither Here, Nor There: Travels in Europe

Copyright © Bill Bryson 1992

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5684-4

ISBN PDF: 978-973-46-5685-1

ISBN print: 978-973-46-5520-5

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: c by Gianfranco Petrella

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BILL BRYSON, născut în SUA, a lucrat ca jurnalist şi a fost rector al Universităţii Durham din Marea Britanie. Este autorul mai multor jurnale de călătorie şi al unui bestseller de ştiinţă popularizată, A Short History of Nearly Everything, care a fost distins cu Aventis Prize şi Descartes Science Communication Prize. La Editura Polirom, de acelaşi autor au mai apărut Acasă. O istorie a vieţii private (2012), De cealaltă parte a lumii. Călătorind prin Australia (2014) şi O plimbare în pădure. Redescoperind America pe cărările Munţilor Apalaşi (2015).

Cynthiei

William James descrie experienţa unui om care inspira gaz ilariant; de fiecare dată cînd era sub influenţa lui, ştia secretul universului, dar, cînd îşi revenea, nu-l mai ţinea minte. În cele din urmă, făcînd un efort uriaş, a notat secretul pe o hîrtie înainte să se risipească viziunea. Cînd şi-a venit complet în fire, s-a repezit să vadă ce scrisese. Iată ce era: „Tot timpul se simte miros de gaz”.

Bertrand Russell, A History of Western Philosophy

1

Spre nord

Iarna, de la Oslo pînă la Hammerfest faci 30 de ore cu autobuzul, deşi apare întrebarea de ce ar vrea cineva să meargă acolo iarna. E la capătul lumii, cel mai nordic oraş din Europa, la fel de departe de Londra pe cît e Londra de Tunis, cu ierni întunecate şi aspre, cînd soarele se scufundă în Atlantic în noiembrie şi mai răsare abia peste zece săptămîni.

Eu am vrut să văd aurora boreală. Şi de mult îmi doream cumva să simt pe pielea mea cum trăiesc oamenii într-un loc atît de izolat şi de sumbru. Acasă, în Anglia, cu un pahar de whisky şi un atlas geografic în faţă, mi se păruse o idee genială. Dar acum, la sfîrşitul lui decembrie, în timp ce călcam cu grijă prin zloata cenuşie din Oslo, începeam să am îndoieli.

Lucrurile demaraseră cam prost. La hotel mă trezisem tîrziu, aşa că a trebuit să sar peste micul dejun şi m-am îmbrăcat la repezeală. N-am reuşit să găsesc nici un taxi, fiind nevoit să-mi tîrîi bagajul ridicol de greu opt străzi prin zloată pînă la autogara din centru. M-am chinuit mult să-i conving pe angajaţii băncii Kreditkassen de pe Karl Johans Gate să-mi schimbe în numerar suficiente cecuri de călătorie ca să plătesc exorbitantul bilet de autobuz de 1.200 de coroane – pur şi simplu nu ştiam cum să-i fac să priceapă că William McGuire Bryson din paşaportul meu şi Bill Bryson de pe cecurile de călătorie erau una şi aceeaşi persoană: eu – şi în sfîrşit am ajuns în staţie cu două minute înainte de plecare, abia răsuflînd şi asudat tot după nesfîrşitul urcuş chinuitor care este viaţa mea, iar fata de la ghişeu mi-a spus că nu-mi găseşte rezervarea.

— Asta nu se întîmplă cu adevărat, am zis. Eu de fapt sînt acasă la mine, în Anglia, şi-mi petrec Crăciunul în tihnă. Draga mea, mai toarnă-mi şi mie un strop de porto, te rog!

În realitate, am spus:

— Trebuie să fie o greşeală. Vă rog să mai verificaţi o dată.

Fata s-a uitat peste tabelul cu numele pasagerilor.

— Nu, domnule Bryson, nu sînteţi trecut aici.

Dar eu îmi vedeam numele, chiar şi aşa, cu susul în jos.

— Uitaţi acolo, al doilea de jos.

— Nu, a hotărît fata, aici scrie Bernt Bjornson. Ăsta-i un nume norvegian.

— Ba nu scrie Bernt Bjornson, scrie Bill Bryson. Uitaţi-vă, y face o buclă şi sînt doi de l. Domnişoară, vă rog.

Dar ea nimic.

— Dacă pierd autobuzul ăsta, cînd pleacă următorul?

— Săptămîna viitoare, la aceeaşi oră.

A, nemaipomenit!

— Domnişoară, credeţi-mă, scrie Bill Bryson.

— Ba nu.

— Domnişoară, uitaţi care-i treaba: eu am venit din Anglia. Am la mine nişte medicamente care ar putea salva viaţa unui copil.

N-a ţinut.

— Vreau să vorbesc cu şeful dumitale.

— E la Stavanger.

— Ei bine, eu am făcut rezervare prin telefon. Dacă nu urc în autobuzul ăsta, o să-i trimit şefului dumitale o reclamaţie scrisă, de o să-ţi afecteze cariera pînă la sfîrşitul secolului.

Asta n-a părut s-o neliniştească deloc. Abia atunci mi-a venit ideea s-o întreb:

— Dar, dacă Bernt Bjornson ăsta nu vine, pot să merg eu pe locul lui?

— Desigur.

Oare de ce nu-mi vin idei de astea din prima, ca să nu-mi mai bat gura degeaba atîta?

— Mulţumesc, am zis, tîrîndu-mi bagajul afară.

Era un autobuz mare, cu etaj, cam ca un Greyhound american, dar la etaj numai în jumătatea din faţă erau scaune şi geamuri. Restul era caroseria de aluminiu, pictată cu imaginea îngrijorător de psihedelică a unui peisaj intergalactic, ca o copertă de roman SF ieftin, cu cuvintele express 2000 împopoţonînd coada unei comete. Pentru o clipă m-am gîndit prosteşte că în partea din spate, fără geamuri, ar putea fi un soi de dormitor şi că, atunci cînd va veni vremea să ne culcăm, vom fi conduşi acolo de o stewardesă care ne va invita să ne alegem cîte o cuşetă. Eram dispus să plătesc oricît pentru această opţiune. Dar mă înşelam. Partea din spate şi tot spaţiul de sub noi erau pentru marfă. Express 2000 nu era decît un tir de cursă lungă, dar care transporta şi pasageri.

Am plecat la 12 fix. Mi-am dat seama rapid că în autobuzul ăsta totul era făcut anume ca să nu te simţi confortabil. Eu stăteam chiar lîngă radiator, aşa încît, în timp ce simţeam la extremităţi un curent de aer răcoros, piciorul stîng mi s-a încins aşa de tare, că auzeam cum îmi trosnesc firişoarele de păr de pe piele. Scaunele erau proiectate de un pitic care voia să se răzbune pe oamenii de dimensiuni normale; asta era singura explicaţie. Tînărul din faţa mea şi-a lăsat aşa de tare spătarul pe spate, încît aproape că stătea cu capul în braţele mele. Citea o carte de benzi desenate care se numea Tommy og Tigern şi, dacă te uitai la faţa lui, îţi dădeai seama că Dumnezeu este total lipsit de simţul umorului. Scaunul meu era fixat într-un unghi ciudat care mi-a provocat imediat o durere de gît ce nu m-a mai lăsat. Era un mîner de reglaj într-o parte şi am presupus că voi putea să-l mut înapoi într-o poziţie mai confortabilă, dar ştiam din experienţă că, dacă îl ating, spătarul se va trînti pe spate, zdrobindu-i rotulele bătrînicii care stătea în spatele meu, aşa c-am lăsat-o baltă. Femeia de lîngă mine, care se cunoştea că era o veterană a acestor campanii polare, şi-a depozitat în buzunarul din faţa ei o tonă de reviste, şerveţele, dropsuri pentru gît, alifii, unguente şi bomboane cu fructe, apoi s-a culcuşit sub o pătură şi a dormit aproape non-stop pînă am ajuns.

Ne legănam printr-o penumbră înzăpezită, prin suburbiile dispersate ale oraşului Oslo, de unde am ieşit în cîmp. Satele şi fermele risipite păreau cochete şi prospere în amurgul fără sfîrşit. Fiecare casă era decorată cu luminiţe de Crăciun care sclipeau vesele la ferestre. M-am cufundat rapid în starea aceea de prostraţie, deloc neplăcută, care tinde să mă cuprindă atunci cînd fac o călătorie lungă, cînd mi se bălăngăne capul ca şi cum mi-aş pierde complet controlul asupra muşchilor gîtului, dar nu-mi pasă.

Pornisem în călătorie. Urma să văd din nou Europa.

Prima dată cînd am venit în Europa, în 1972, eram slăbănog, timid şi singur. Pe vremea aia, singurele zboruri ieftine erau de la New York la Luxemburg, cu o escală pentru realimentare pe aeroportul Keflavik din Reykjavik. Avioanele erau vechi şi nu tocmai de cea mai bună calitate – măştile de oxigen se mai desprindeau uneori din compartimentele lor supraîncălzite şi se bălăngăneau în aer pînă cînd venea vreo stewardesă să dreagă uşiţa cu un ciocan şi cîteva cuie pe care le ţinea între buze, iar uşa toaletei se tot deschidea dacă n-o propteai cu un picior, ceea ce te determina să te gîndeşti de două ori dacă intenţionai să mai faci şi altceva înăuntru – şi se deplasau chinuitor de încet. Dura o săptămînă şi jumătate ca să ajungi pe Keflavik, un mic aeroport cenuşiu în mijlocul unei pustietăţi plate şi cenuşii, şi încă o săptămînă jumate de zbor pînă la Luxemburg.

Toţi cei din avion erau hipioţi, în afară de echipaj şi de doi directori de la o fabrică de procesare a heringilor care călătoreau la clasa întîi. Parcă eram într-un autobuz Greyhound, în drum spre o adunare a cîntăreţilor de folk. Oamenii tot scoteau ba o chitară, ba o mandolină, ba o sticlă de vin ieftin şi legau prietenii cu vecinele de scaun, care era clar că aveau să se finalizeze cu multe partide de sex înfocat pe tot felul de plaje mediteraneene.

În lungile săptămîni pline de nerăbdare care au precedat călătoria, mă îmbărbătasem, recunosc, cu tot felul de fantezii pe care mi le derulam în minte cu ochii aţintiţi în tavan şi în care de obicei locul meu din avion era taman lîngă o bunăciune trimisă de taică-său, împotriva voinţei ei, la Institutul pentru Tulburări Nimfomaniace din Lausanne, care se întorcea spre mine la un moment dat, cînd zburam deasupra Atlanticului, şi-mi spunea: „Iertaţi-mă, v-ar deranja să vă cuibăriţi puţin faţa între coapsele mele?”. În realitate, pe scaunul de lîngă mine a stat pînă la urmă un tip deşirat şi plin de coşuri, cu ochelari cu rame negre şi o grămadă de pixuri aliniate frumos în buzunarul cămăşii, într-o cutie de plastic. Pe cutie scria GRUBER: MAGAZIN DE CHESTII CA LUMEA, FLAGELLATION, OKLAHOMA. DACĂ N-O CUMPERI, PROBABIL NU-ŢI TREBUIE sau ceva de genul ăsta. Avea nişte furuncule pe gît care arătau ca nişte răni de glonţ ce nu se mai vindecaseră şi puţea îngrozitor a unguent pentru tuse Vicks VapoRub.

A stat mai tot drumul cu nasul în Biblie, urmărind cu ambele arătătoare fiecare rînd pe care-l citea şi rostind cuvintele suficient de tare ca să aud mereu în urechea dreaptă un şuşotit sacadat. Mă aşteptam la ce e mai rău. Nu ştiu de ce toţi habotnicii au pornirea asta nestăpînită de a converti pe oricine le intră în raza vizuală – eu nu încerc să-i transform pe ei în fani ai echipei de baseball din Saint Louis, pentru numele lui Dumnezeu! –, dar încearcă de fiecare dată.

Astăzi, cînd mă acostează cîte unul, îi explic că oricine poartă şosete albe cu pantofi gen mocasini şi o insignă pe care scrie SALUT! EU SÎNT GUS! probabil că n-ar putea să mă convingă nici să ies dintr-o maşină care a luat foc, cu atît mai puţin să mă angajez pentru toată viaţa să mă închin la vreo zeitate şi îi spun ca data viitoare să trimită pe cineva mai inteligent şi îmbrăcat mai cu gust, dar atunci eram prea fraier, aşa că stăteam şi ascultam politicos, scoţînd cîte un „Hmmmm” neutru cînd îmi sugera că Isus ar putea să-mi schimbe complet viaţa. Undeva deasupra Atlanticului, stăteam şi cîntăream situaţia din spaţiul meu personal de 200 de centimetri cubi, aşa cum face toată lumea cînd zboară cu avionul pe distanţe lungi, şi, cu mare dificultate, m-am aplecat în faţă şi am cules ceva de pe jos. Cînd m-am ridicat în picioare, l-am văzut pe vecinul meu de scaun privindu-mă în sfîrşit cu sclipirea aceea rău prevestitoare în ochi.

— L-ai găsit pe Isus? a spus el brusc.

— Ăăă, nu, am găsit o monedă, i-am răspuns, aşezîndu-mă repede la loc, iar în următoarele şase ore m-am prefăcut că dorm, ignorînd rugăminţile lui şoptite de a-l lăsa pe Hristos să-şi construiască un bordei în inima mea.

De fapt, mai aruncam pe furiş cîte-un ochi pe geam, aşteptînd să zăresc Europa. N-am uitat niciodată cînd am văzut-o în sfîrşit, pentru prima dată. Avionul a coborît din nori şi, sub mine, a apărut brusc acest tablou magic cu cîmpuri ca nişte petice verzi şi sate cu turle de biserici risipite într-un peisaj unduios, ca o cuvertură pe care ai scuturat-o şi ai aruncat-o înapoi pe pat. Călătorisem mult în America pe calea aerului şi pe geamul avionului nu văzusem niciodată altceva decît nesfîrşitele cîmpuri aurii ale unor ferme cît Belgia de mari, rîuri şerpuitoare şi liniile negre, parcă trase cu creionul, ale şoselelor drepte şi subţiri, ca nişte sîrmuliţe bine întinse. Întotdeauna peisajul părea imens şi în mare parte pustiu. Aveai impresia că, dacă te străduieşti suficient, poţi să vezi tocmai pînă la Los Angeles, chiar şi atunci cînd survolezi Kansasul. Însă aici peisajul avea perfecţiunea ordonată a unei machete feroviare. Totul era atît de verde şi de migălos cultivat, de compact, de fermecător, de… european. Am fost topit. Şi încă nu mi-a trecut.

Îmi luasem cu mine un rucsac galben aşa de mare, că, atunci cînd am trecut prin vamă, mă cam aşteptam să fiu întrebat: „Aveţi ceva de declarat? Ţigări? Alcool? Un cal mort?”, şi mi-am petrecut toată ziua clătinîndu-mă sub greutatea lui pe străduţele vechi ale Luxemburgului într-un soi de buimăceală surescitată – o combinaţie, nouă pentru mine, de entuziasm, epuizare şi stimulare vizuală intensă. Totul părea extrem de viu, de limpede şi de nou. Mă simţeam de parcă era prima dată în viaţa mea cînd ieşeam din casă. Totul era atît de diferit: limba, banii, maşinile, plăcuţele cu numerele de înmatriculare, pîinea, mîncarea, ziarele, parcurile, oamenii… Nu mai văzusem niciodată în viaţa mea o trecere de pietoni, tramvaie, pîine nefeliată (nici măcar nu-mi trecuse prin cap că ar putea exista aşa ceva), nu mai văzusem pe cineva care să poarte beretă cu atîta seriozitate, nu mai văzusem oameni care să-şi cumpere fiecare ingredient pentru masa de seară din alt magazin sau care să-şi aducă de acasă sacoşele lor, nu mai văzusem fazani nejumuliţi şi iepuri nejupuiţi atîrnînd în vitrina măcelăriilor sau un cap de porc zîmbind pe o tavă, nu mai văzusem vreun pachet de Gitanes şi nici pe omuleţul Michelin. Iar oamenii – ei bine, oamenii erau luxemburghezi. Nu ştiu de ce mă minuna aşa de tare ideea asta, dar nu-mi mai reveneam. Mă tot gîndeam: omul ăla-i luxemburghez. Şi fata aia la fel. Habar n-au de New York Yankees, habar n-au de melodia pe care se derulează genericul emisiunii The Mickey Mouse Club, sînt de pe altă lume. Era minunat.

După-amiază, am dat nas în nas cu coşurosul lîngă care stătusem în avion; eram pe Pont Adolphe, deasupra defileului care traversează oraşul. Îşi tîra picioarele înapoi spre centru, cărînd şi el un rucsac supradimensionat. L-am salutat de parcă am fi fost prieteni – la urma urmei, dintre cei 300 de milioane de oameni din Europa, era singurul pe care îl cunoşteam –, dar el nu prea părea la fel de entuziasmat ca mine.

— Tu ţi-ai găsit cazare? a întrebat mohorît.

— Nu.

— Păi, să ştii că eu nu găsesc nimic nicăieri. Am căutat peste tot. Nu-i nimic liber.

— Serios? am făcut eu, simţind cum mi se strecoară în suflet o umbră de îngrijorare.

Chestia asta putea fi destul de gravă. Nu mai fusesem niciodată în situaţia de a-mi face singur rost de un loc de dormit – îmi închipuisem că o să mă înfiinţez la vreun hotel mai mic cînd îmi trăsnea mie şi că după aia totul o să meargă uns.

— Lua-l-ar dracu’ de oraş, la naiba cu Luxemburgul ăsta! a zis cu năduf amicul meu şi s-a cărat.

Am umblat pe la o serie de hoteluri aproape sordide de pe lîngă gara centrală, dar nu aveau nici o cameră liberă. M-am aventurat mai departe, încercînd şi la alte hoteluri din drum, dar fără succes, iar în scurt timp – căci Luxemburgul este un oraş pe cît de fermecător, pe atît de compact – m-am trezit pe o şosea care ieşea din oraş. Nefiind prea sigur cum să rezolv această criză, m-am hotărît să ajung în Belgia cu autostopul. Aia era o ţară mai mare; poate că acolo avea să-mi meargă mai bine. Am stat o oră şi 40 de minute pe marginea drumului, cu degetul mare ridicat, privind cu inima strînsă cum maşinile trec în viteză pe lîngă mine, în timp ce soarele cobora spre orizont. Eram cît pe ce să mă las păgubaş – şi ce altceva să fac? habar n-aveam – cînd a oprit o rablă de Citroën 2CV.

Mi-am tîrît rucsacul pînă la maşină; pe locurile din faţă doi tineri, un el şi o ea, se certau. O clipă am crezut că de fapt nici nu opriseră ca să mă ia pe mine, că bărbatul trăsese pe dreapta doar ca s-o ia la palme pe femeie – ştiam că europenii au obiceiul ăsta, văzusem eu în nişte filme cu Jean-Paul Belmondo pe postul public de televiziune; dar apoi femeia a ieşit din maşină, m-a măsurat cu o căutătură năprasnică şi mi-a dat voie să urc în spate, unde m-am aşezat cu genunchii la gură printre nişte mormane de cutii de pantofi.

Şoferul era prietenos. Vorbea bine engleza, strigînd către mine, ca să acopere vuietul ca de tractor al motorului, că el lucrează ca vînzător ambulant de pantofi, că nevastă-sa e funcţionară la o bancă din Luxemburg şi că locuiesc chiar dincolo de graniţă, în Arlon. Se tot întorcea şi muta lucrurile de pe bancheta din spate ca să-mi facă mai mult loc, aruncînd cutii de pantofi către geamul din spate, deşi aş fi preferat să nu facă asta pentru că de cele mai multe ori nimereau în capul meu, iar în acelaşi timp conducea cu o singură mînă pe şoseaua aglomerată, cu 110 kilometri la oră.

O dată la cîteva secunde nevastă-sa scotea cîte un ţipăt ascuţit cînd spatele vreunui camion se profila ameninţător, umplînd tot spaţiul care se vedea prin parbriz, iar atunci el devenea din nou atent la drum cam două secunde jumate, după care îşi îndrepta iarăşi atenţia către confortul meu. Ea îl tot bodogănea la cap că conduce ca o ciubotă, însă el se purta de parcă asta ar fi fost cine ştie ce bizarerie simpatică a femeii, aruncîndu-mi nişte priviri galice, conspirative, pline de subînţeles, însoţite de vreo grimasă, de parcă protestele ei stridente ar fi fost o glumă între noi doi.

Rareori mi s-a întîmplat să fiu mai sigur că o să mor dintr-o clipă în alta. Individul conducea de parcă era într-un joc video. Şoseaua era împărţită în trei – încă o chestie cum nu mai văzusem niciodată: pe o bandă se mergea spre est, pe alta spre vest, iar cea din mijloc era folosită pentru depăşiri în ambele direcţii. Amicul meu nu părea să priceapă sistemul. Se înfigea pe mijlocul benzii din mijloc şi părea sincer uimit cînd vreun camion se îndrepta spre noi ameninţător, parcă ieşit direct din desenele animate cu Road Runner. Atunci el trăgea de volan în ultima secundă, după care îşi scotea capul pe geam, porcăindu-l pe şoferul camionului, pînă cînd ţipetele isterice ale neveste-sii – şi ale mele – îi aminteau că sîntem iarăşi într-o criză majoră. Am aflat mai tîrziu că Luxemburgul are cea mai mare rată a accidentelor rutiere mortale din Europa, ceea ce nu mă surprinde absolut deloc.

În jumătate de oră am ajuns la Arlon, un orăşel industrial mohorît. Acolo totul părea cenuşiu şi prăfuit, chiar şi oamenii. Bărbatul a insistat să vin să mănînc la ei în seara aceea. Am protestat şi eu, şi nevastă-sa – eu politicos, ea cu o silă pe care nici măcar n-a încercat să şi-o ascundă –, însă el nu ne-a luat în seamă, de parcă am fi fost doar nişte alintături simpatice, şi, pînă să mă dezmeticesc, eram împins pe nişte scări întunecoase şi poftit într-un apartament minuscul şi spartan. Nu aveau decît două camere – o chicinetă cît o debara şi camera cealaltă, în care erau o masă, două scaune, un pat şi un pick-up portabil cu două discuri, unul cu Gene Pitney şi unul cu o fanfară engleză. M-a întrebat pe care vreau să-l ascult. I-am zis să aleagă el.

A pus Gene Pitney, s-a făcut nevăzut în chicinetă, unde nevastă-sa l-a luat în focuri pe şoptite, şi s-a întors spăsit, aducînd două pahare mari şi două sticle mari de bere, maronii.

— Să vezi ce bună-i, a promis el şi mi-a turnat în pahar nişte bere blondă care, după cum am descoperit, era caldă.

— Mmm! am făcut eu, încercînd să las impresia că îmi place.

Mi-am şters spuma de pe buze, întrebîndu-mă ce şanse aş avea să scap cu viaţă dacă sar pe geam de la etajul ăla. Ne-am băut berea în tăcere, schiţînd cîte un zîmbet din cînd în cînd. Eu încercam să mă gîndesc cu ce seamănă berea aia şi în cele din urmă am hotărît că era o mostră uriaşă de urină, poate de la vreun animal de la circ.

— Nu că-i bună? m-a întrebat belgianul.

— Mmm! am făcut eu din nou, dar fără să duc paharul la gură.

Nu mai plecasem niciodată aşa departe de casă. Mă aflam pe un continent străin, unde oamenii nu vorbeau pe limba mea. Călătorisem 6.500 de kilometri într-un congelator cu aripi, nu mai dormisem de 30 de ore şi nu mă mai spălasem de 29 – ce căutam eu în apartamentul acela minuscul, spartan dintr-un oraş necunoscut din Belgia, urmînd să iau cina împreună cu doi soţi ciudaţi rău?

Madam Ciudata şi-a făcut apariţia aducînd trei farfurii, fiecare cu cîte două ochiuri, pe care ni le-a trîntit în faţă. Eu şi ea ne-am aşezat la masă. Bărbată-su s-a cocoţat pe marginea patului.

— Bere şi ouă, am zis eu. Interesantă combinaţie.

Cina a durat patru secunde.

— Mmm! am făcut eu, ştergîndu-mi buzele de gălbenuş şi mîngîindu-mi abdomenul. A fost excelent. Mulţumesc foarte mult. Ei, acum ar cam trebui să plec.

Madam Ciudata mi-a aruncat o privire puţin spus încărcată de ură, însă Musiu Ciudatul a sărit în picioare şi m-a prins cu afecţiune de după umeri.

— A, nu, trebuie să asculţi şi partea cealaltă a discului şi să mai bei o bere.

A întors discul şi apoi am ascultat tăcuţi, luînd din cînd în cînd cîte o gură de bere. După aia m-a dus cu maşina pînă în centrul orăşelului, la un mic hotel care o fi fost cîndva somptuos, dar acum era plin de becuri goale şi administrat de un individ în maiou. Acesta m-a condus pe nişte scări care parcă nu se mai terminau şi de-a lungul unor coridoare şi m-a abandonat într-o cameră mare, fără covoare, ce conţinea în imensitatea ei întunecoasă un scaun pe spătarul căruia era un prosop subţire, o chiuvetă ciobită, un şifonier absurd de mare şi un pat enorm de stejar în care erau urziţi, de-a lungul şi de-a latul, 150 de ani de sex imperios.

Mi-am lăsat jos rucsacul şi m-am prăvălit pe pat, fără să mă descalţ, apoi mi-am dat seama că întrerupătorul becului de 20 de waţi care plutea undeva în negura de deasupra capului meu se află în capătul celălalt al camerei, dar eram prea istovit ca să mă mai ridic să-l sting – doar pentru o clipă m-am întrebat dacă nu cumva fanaticul ăla religios pe care-l cunoscusem în avion rămăsese tot fără cazare în Luxemburg şi tremura acum ca vai de el pe sub o poartă sau pe o bancă, în parc, îmbrăcat cu două pulovere, îndesîndu-şi în blugi pagini din Luxemburger Zeitung ca să-l mai apere de frig.

„Sper”, mi-am zis şi m-am cufundat într-un somn adînc pentru următoarele 11 ore.

Am petrecut cîteva zile colindînd prin pădurile din Ardeni. Mi-a luat ceva timp să mă obişnuiesc cu rucsacul. În fiecare dimineaţă, cînd îl săltam în spate, mă clătinam cam un minut, de parcă mă lovise cineva cu un ciocan în cap, dar asta mă făcea să mă simt foarte în formă. Parcă luam un şifonier cu mine în vacanţă. Nu ştiu dacă m-am simţit vreodată atît de mulţumit şi plin de viaţă ca în acele trei-patru zile petrecute în sudul Belgiei. Aveam 20 de ani şi eram de capul meu într-o lume perfectă. Vremea era frumoasă şi peisajul verde, fermecător şi presărat cu mici ferme unde gîştele şi găinile tîndăleau pe lîngă vreun drum pe care rareori trecea vreo maşină.

După o oră sau două de mers ajungeam prin vreun sat adormit, unde doi moşi cu berete stăteau în faţa cafenelei cu cîte un pahar în mînă şi priveau tăcuţi cum mă apropii şi trec pe lîngă ei, răspunzînd la bonjour-ul meu voios înclinînd din cap aproape imperceptibil, iar seara, cînd găseam o cameră liberă la vreun hotel şi apoi mă duceam la cafenea ca să citesc o carte şi să beau o bere, mai dădeam peste zece oameni care mă salutau cu acelaşi gest abia schiţat, care, entuziasmat, am crezut că denotă respect şi acceptare. Cred că nici măcar nu mi-am dat seama că mă evită cînd, prinzînd curaj după şapte-opt pahare de Jupiler sau Donkle – cum aş putea să uit numele ăsta? –, mă aplecam către unul dintre ei şi spuneam încet, dar pe un ton prietenos: Je m’appelle Guillaume. J’habite Des Moines.

Şi uite-aşa a trecut vara. Am hoinărit patru luni de-a lungul şi de-a latul continentului, prin Marea Britanie şi Irlanda, prin Scandinavia, Germania, Elveţia, Austria şi Italia, pierdut într-o uluire continuă. A fost cea mai fericită vară din viaţa mea. Mi-a plăcut atît de mult, încît am ajuns acasă, am răsturnat într-un incinerator tot ce aveam în rucsac şi m-am întors în vara următoare împreună cu un tip pe care îl cunoşteam din liceu, unul Stephen Katz, ceea ce, după cum mi-am dat curînd seama, a fost o mare greşeală.

Katz era genul de om care stătea întins în pat pe întuneric într-o cameră de hotel în timp ce tu încercai să dormi şi trăncănea ore în şir, cu amănunte şocante, uneori de o perversitate sinistră, despre ce i-ar plăcea să-i facă vreunei nimfete de liceu sau alteia, ţinînd cont de preferinţele lui şi de unele ale fetelor, sau îşi anunţa băşinile spunînd: „Fii atent, că vine una meseriaşă. Eşti pregătit?”, după care le dădea note în funcţie de volum, durată şi puturoşenie, cum îi zicea el. Aş putea spune că lucrul cel mai bun în a-l avea tovarăş de drum pe Katz a fost că toţi ceilalţi americani nu au fost nevoiţi să-şi petreacă vara cu el.

În scurt timp a devenit un fel de zgomot de fond, individul care stătea în faţa mea la masă şi întîmpina fiecare nouă farfurie de mîncare cu „Ce rahat mai e şi ăsta?”, un străin hiperactiv care vorbea continuu despre mătărîngi şi se ţinea peste tot de coada mea, iar după o vreme m-am învăţat să nu-l mai aud, aşa că am petrecut o vară aproape la fel de plăcută ca şi cea de dinainte – şi tot ca şi cum n-aş fi avut tovarăş de drum.

De atunci, aproape toată viaţa adultă, 15 din ultimii 17 ani, am locuit în Anglia, la hotarul acestui continent magnific, din care nu mai văzusem aproape nimic. O vizită de patru zile la Copenhaga, trei excursii pînă la Bruxelles, o tură scurtă prin Olanda – cam cu atît mă puteam lăuda că făcusem în cei 15 ani de cînd eram european. Venise vremea să pun lucrurile la punct.

Iniţial am hotărît să pornesc de la Capul Nord, punctul cel mai nordic al continentului european, şi să merg spre sud, către Istanbul, vizitînd pe drum cît de multe locuri reuşeam. Intenţia mea fusese să-mi încep călătoria primăvara, însă chiar înainte de Crăciun am dat un telefon la Universitatea din Tromsø, cea mai nordică universitate din lume şi principalul loc unde se studiază aurora boreală, ca să aflu cînd este cea mai potrivită perioadă pentru a admira acest spectacol de lumini celest. Legătura era atît de proastă, încît nu-l auzeam aproape deloc pe amabilul profesor de la celălalt capăt al firului – parcă vorbea din mijlocul unei vijelii îngrozitoare; îmi închipuiam cum se dă uşa de perete şi cum năvăleşte zăpada viscolită în coliba lui şubredă şi singuratică din mijlocul sălbăticiei –, dar am priceput că, dacă voiam să fiu sigur, trebuia să plec chiar atunci, în toiul iernii, înainte să răsară iar soarele, la sfîrşitul lui ianuarie. Întîmplător, era un an foarte bun pentru aurora boreală – era ceva cu activitatea solară intensă –, însă trebuie să fie senin ca s-o vezi, iar în nordul Norvegiei nu prea ai garanţii că prinzi aşa ceva.

— Ar trebui să vă gîndiţi să rămîneţi aici cel puţin o lună! a strigat el în telefon.

— O lună? am întrebat, realmente alarmat.

— Cel puţin.

O lună. O lună în cel mai geros, mai întunecat, mai sumbru şi mai izolat loc din Europa. Tuturor celor cărora le-am spus asta li s-a părut amuzant. Şi uite că acum mă îndreptam spre nord în zgîlţîiturile unui autobuz: pornisem la drum, nu mai aveam nici o scăpare.

*

La scurt timp după ce am plecat din Oslo, mi-am dat seama, cu oarecare nelinişte, că nimeni din autobuz nu fumează. Nu vedeam nicăieri semne cu fumatul interzis, însă nici nu voiam să fiu primul care să-mi aprind ţigara, ca să mă bodogănească după aia toţi în norvegiană. Eram aproape sigur că bărbatul care stătea vizavi de mine era fumător – părea destul de cătrănit – şi încă mai sigur despre tînărul din faţa mea. Încă n-am cunoscut vreun adult care să citească reviste cu benzi desenate şi care să nu aibă o slăbiciune şi pentru tutun şi tatuaje. Am răsfoit broşura companiei Express 2000, care se găsea la fiecare scaun, şi am citit îngrozit cuvintele tilsammen 2.000 km non-stop i 30 timer.

N-am învăţat norvegiana din supa cu paste-alfabet, însă chiar şi eu mi-am dat seama ce scria acolo. 2.000 de kilometri! Non-stop! 30 de ore fără nici o ţigară! Dintr-odată, am simţit din nou tot disconfortul. Mă durea grumazul, piciorul stîng sfîrîia ca o felie de şuncă în tigaie, tînărul din faţă stătea cu capul mai aproape de prohabul meu decît stătuse vreodată orice bărbat pînă atunci, iar spaţiul pe care îl puteam numi personal era mai mic decît dacă m-aş fi vîrît în valiză şi m-aş fi expediat prin poştă la Hammerfest, iar colac peste pupăză, urmau 30 de ore fără nici o doză de nicotină. Era mai mult decît puteam suporta.

Din fericire, situaţia nu a fost chiar atît de disperată. La graniţa cu Suedia, la vreo două ore după ce plecaserăm din Oslo, autobuzul a oprit la un punct de control vamal din pădure, iar cît a intrat şoferul în gheretă ca să rezolve cu hîrţoagele, majoritatea pasagerilor, inclusiv eu şi cei doi pe care îi mirosisem, s-au năpustit jos şi au sudat cîteva ţigări, tropăind de pe un picior pe altul în zăpada rece. Cine ştie cînd urma să mai avem norocul ăsta? De fapt, cînd am urcat înapoi, atrăgîndu-mi duşmănia veşnică a cucoanei de lîngă mine după ce am călcat-o pe picior a doua oară în cinci minute, am mai studiat puţin broşura Express 2000 şi am descoperit că itinerarul părea să includă şi trei opriri.

Prima a fost spre seară, la un local cu autoservire de pe marginea drumului, la Skellefteå, în Suedia. Era foarte ciudat. La capătul cozii, pe perete, se afla un meniu gigantic, iar în dreptul fiecărui fel de mîncare era cîte un buton roşu, care, cînd îl apăsai, le indica celor de la bucătărie să se apuce să-l gătească. După ce făceai asta, îţi împingeai tava goală pe tejghea pînă la casă, oprindu-te ca să-ţi alegi o băutură, şi apoi aşteptai lîngă casier 20 de minute, pînă cînd îţi era adusă mîncarea. Nu prea semăna a autoservire, nu? Cum eu eram ultimul de la coadă, iar coada nu se mişca din loc, am ieşit şi am fumat o grămadă de ţigări în gerul muşcător, apoi am intrat din nou. Coada se mai scurtase doar puţin, dar am luat o tavă şi m-am uitat pe meniu. Habar n-aveam ce erau mîncărurile alea şi, cum am oroare să nu cumva să comand din greşeală ficat, de care mi-e atît de silă, încît mă întrerup puţin aici ca să vomit în coşul de gunoi numai pentru că m-am gîndit la el, am ales să nu aleg nimic (deşi am fost foarte tentat să apăs pe toate butoanele numai aşa, ca să văd ce-o să se întîmple).

Însă mi-am ales o sticlă de Pepsi şi nişte patiserii micuţe, dar, cînd am ajuns la casă, casiera mi-a spus că nu pot plăti cu banii mei norvegieni şi că îmi trebuie bani suedezi. Asta m-a surprins. Întotdeauna crezusem că popoarele nordice erau ca fraţii şi că îşi schimbau liber banii unul altuia, aşa cum fac Belgia şi Luxemburgul. Urmărit de privirea neîndurătoare a casieriţei, am pus înapoi prăjiturelele şi sticla de Pepsi, luîndu-mi în schimb un pahar de apă rece ca gheaţa, care nu costa nimic, şi m-am dus la o masă. Cotrobăind prin buzunarul gecii, am găsit un rest de biscuit din avionul cu care venisem din Anglia şi aia a fost toată cina mea.

Cînd ne-am întors în autobuz, sătui după ce mîncaserăm cotlete de miel cu legume şi/sau biscuit cu apă rece, şoferul a stins luminile din interior şi, neavînd încotro, am încercat să adormim. Era chinuitor de inconfortabil. Într-un tîrziu, după ce am încercat toate variantele, am descoperit că poziţia cea mai bună era să mă întind pe scaun oarecum invers, cu picioarele spînzurate deasupra mea. În felul ăsta, m-am cufundat într-un somn adînc şi surprinzător de odihnitor. Zece minute mai tîrziu, monedele norvegiene au început să-mi alunece din buzunar, căzînd pe jos, de unde (bănuiesc) au fost culese pe furiş de băbuţa care stătea în spatele meu. Şi uite-aşa a trecut noaptea.

Am fost treziţi devreme pentru că mai făceam o oprire, de data asta în La Mama Dracului, Finlanda. De fapt, se numea Muonio şi era cel mai pustiu loc pe care îl văzusem vreodată: o staţie de benzină şi o cafenea prăpădită în mijlocul tundrei. Vestea bună era că în cafenea acceptau bani norvegieni; vestea proastă era că aveau de mîncare doar chestii pe care nu le-ar fi înghiţit decît nişte oameni dintr-o zonă lovită de foamete. Şoferul şi schimbul lui au primit nişte platouri aburinde, încărcate cu ouă, cartofi şi şuncă, dar care nu păreau să semene cu nimic din ceea ce ni se oferea nouă, celorlalţi. Eu am luat o sticlă de apă minerală şi un biscuit mare cu o felie de brînză veche de-un an, pentru care a trebuit să plătesc uimitoarea sumă de 25 de coroane, şi m-am retras într-un separeu din colţ. După aceea, în timp ce şoferul şi schimbul său mai zăboveau la cafea, înghiţindu-şi rîgîielile mulţumite, eu şi ceilalţi pasageri ne-am învîrtit prin magazinul din complexul respectiv, căscînd gura la curele de transmisie şi lopeţi de zăpadă, apoi am stat lîngă autobuz, în gerul crîncen, fumînd iar ţigară de la ţigară.

Am pornit din nou la drum la 7.30. N-a mai rămas decît o zi întreagă din asta, m-am gîndit eu plin de bucurie. Peisajul era inexplicabil de mohorît, kilometri monotoni de pustiuri acoperite de zăpadă şi păduri de mesteceni răvăşite. Vedeam reni care păşteau de-a lungul drumului şi adesea chiar pe şosea, ieşiţi să lingă sarea împrăştiată peste gheaţă. Am trecut prin vreo două sate lapone, care păreau neospitaliere şi lipsite de viaţă. Aici nu erau luminiţe de Crăciun la ferestre. În depărtare, soarele numai ce s-a iţit de dincolo de dealurile joase, zăbovind nesigur, apoi a dispărut din nou. Nu aveam să-l mai văd iar decît peste trei săptămîni.

Chiar după ora 5 am trecut un pod cu taxă, lung şi singuratic, ajungînd în insula Kvaløya, pe care se află Hammerfestul. Ne aflam în punctul cel mai nordic din lume în care poţi ajunge cu un mijloc de transport public. Hammerfestul este aproape inimaginabil de izolat – se află la 1.000 de mile de Insulele Shetland, la 800 de mile de Insulele Feroe, la 150 de mile nord chiar şi de amicul meu, singuraticul profesor de la cea mai nordică universitate din lume, cea din Tromsø. Eram acum mai aproape de Polul Nord decît de Londra. Gîndul acesta m-a incitat, făcîndu-mă să-mi lipesc nasul de geamul rece.

Ne-am apropiat de Hammerfest de sus, coborînd un drum de coastă şerpuit, iar cînd în sfîrşit ni s-a înfăţişat privirii, arăta pur şi simplu minunat – un tărîm de basm cu lumini aurii care se întindeau pe dealuri şi în jurul unui golf larg. Îmi închipuisem c-o să găsesc un sat – vreo cîteva case în jurul unui golfuleţ, poate o biserică, un magazin cu de toate, un bar dacă aveam noroc –, dar era un orăşel în toată regula. Un orăşel poleit. Lucrurile începeau să arate mai bine.