© 2005, 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub : 978-973-46-6930-1

ISBN PDF : 978-973-46-6931-8

ISBN print : 978-973-46-6917-2

Pe copertă : © Vlad Socianu

Foto autor  : © Cosmin Bumbuţ

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALEX TOCILESCU (n. 1977, Bucureşti) este scriitor şi publicitar. După mai mulţi ani petrecuţi în străinătate, mai întîi în Germania, iar ulterior în Statele Unite, se întoarce în 2009 în România. În prezent este copywriter la Graffiti BBDO. A publicat articole în România liberă, Dilema Veche, Vice şi alte periodice. A debutat ca scriitor în 2005, la Editura Polirom, cu volumul de povestiri Eu et al. Au urmat romanul Carne crudă (2007) şi volumul de proză scurtă Standard (2009). Două povestiri ale sale au fost incluse în volumul Best of: proza scurtă a anilor 2000, editat de Marius Chivu (Polirom, 2013).

Şeful de gară

Şeful de gară din Mohoreni încerca să dezlege o integramă foarte grea. Careul chiar era intitulat „Asta-i… grea!“. În gură, omul ţinea o ţigară. Stătea în ghişeul de bilete, unde pusese şi radiatorul. În biroul lui, căldura s-ar fi evaporat într-o sutime de secundă, poate din cauza geamului care nu se închidea bine sau din cauză că încăperea era mult prea mare. Stătea deci în ghişeu, totuşi îi era frig. Aruncă o privire nămeţilor de zăpadă de pe peron, apoi alta ceasului de pe birou. 11:43. Continuă integrama. Avea 54 de ani, o casă, un televizor, părul gri, unsuros, obrajii supţi şi neraşi, dinţii galbeni, semăna cu Robert de Niro, dar nu ştia asta.

— Greu la cântar, mormăi. În cinci, ia să vedem…

Nu găsi nici un cuvânt corespunzător în creierul obosit. În schimb, auzi nişte paşi. Cine putea fi? Gara avea doar trei angajaţi: pe el, şeful, o femeie de serviciu care avea liber şi fosta lui nevastă, care avea şi ea liber. Totuşi, paşii erau ai cuiva.

— Da? zise, fără să-şi ridice privirea.

— Bună ziua, răspunse o voce de femeie.

O privi. Era, de fapt, o fetişcană îmbujorată, cu zăpadă în păr, înfofolită într-o pufoaică, purtând o căciulă colorată pe cap şi un fular mov la gât.

— Da? întrebă şeful de gară, deloc convins de acest cuvânt.

— Aş vrea un bilet până la Bucureşti, zise fata, scoţând un portofel maro dintr-un buzunar.

Şeful de gară o privi mirat.

— Da…, spuse, Bucureşti…

— Da, confirmă fata.

— Păi, nu ştiu, domnişoară… Ninge, nu vedeţi?

— Şi ce, zise fata speriată, nu mai circulă trenurile?

— Ştiu eu…

— Dar trebuie să ajung astăzi la Bucureşti! Neapărat!

— Hm…

Şeful de gară se hotărî să nu o întrebe ce căutase atunci la Mohoreni, unde niciodată nu puteai fi sigur că va trece vreun tren. Nu era curios din fire. Nu o întrebă nici ce treabă avea la Bucureşti. De fapt, nu zise nimic.

— Şi? întrebă fata, după câteva secunde de linişte. Ce facem?

— Hm, mda, zise şeful de gară. Nu ştiu. Personalul 8421 ar trebui să sosească aici la 13:55, dar nu ştiu dacă circulă. Depinde, ştiţi; dacă ninge mai la nord, nu vine, probabil.

— Şi nu puteţi afla nimic mai exact?

— De fapt, pot, zise şeful de gară.

Ridică receptorul telefonului de pe birou şi îl duse la ureche.

— Dar n-am ton, spuse resemnat, punând receptorul la loc în furcă. S-o fi rupt vreun cablu…

Fata scoase un telefon mobil din buzunar şi privi ecranul.

— Iar eu n-am semnal, zise. Ce căcat…

— Da, fu de acord şeful de gară. Îmi pare rău, nu pot face nimic pentru dumneavoastră. Zic să aşteptaţi totuşi trenul.

— Of, zise fata. Dar trebuie să ajung la Bucureşti. N-aveţi cumva o maşină?

— Nu. Şi chiar dacă aţi găsi pe cineva din sat să vă ducă, dacă nu merg trenurile, şi şoseaua este blocată, să ştiţi.

— Da, da, bine, vă mulţumesc oricum, bombăni fata şi ieşi pe peron.

Şeful de gară o privi cum se uita în zare, tropăind ca să se încălzească. După o vreme, şeful de gară se plictisi şi se concentră asupra integramei.

* * *

Trecură aproape două zile şi nici un tren. Şeful de gară stătea în ghişeu, fata dormea pe o bancă în sala de aşteptare. Ninsoarea încetase. Era ora 8:01, o dimineaţă însorită. Probabil că în curând va apărea şi personalul, gândi şeful de gară. Dormise în ghişeu de când venise fata în gară. În prima zi se dusese până acasă să dea de mâncare la porc şi să îi aducă fetei o pătură. Gardul care înconjura cocina era rupt şi porcul dispăruse. Sau fugise, sau îl furase careva, îşi zisese şeful de gară. Oricum nu era prea ataşat de animal. Se întorsese la gară cu o plapumă. Fata îi mulţumise. Stătuseră apoi de vorbă, mult, mult de tot, două zile şi două nopţi. Adică fata vorbise, că el nu prea avea ce să povestească, şi nici nu îi făcea mare plăcere. Să asculte mai mergea, deşi fata nu zisese mai nimic interesant. O chema aşa-şi-aşa, avea 28 de ani, se născuse nu-ştiu-unde, lucra în Bucureşti, la o firmă care nu-ştiu-ce făcea, venise la Mohoreni în interes de serviciu, să vadă nişte terenuri şi nişte izvoare din apropiere, se simţea singură în capitală, dar niciodată nu avusese prea mulţi prieteni sau prietene, era speriată de viaţă şi se întreba de ce trăieşte aşa, singură, deşi avusese prieteni, băieţi, adică nu era…, nu, dar nimic serios, nu că ea ar fi fost lipsită de umor sau că n-ar fi vrut să se distreze, dar toţi…, serviciul îi plăcea, era ok, era bine plătită, dar viaţa ei nu avea nici un sens, nu ducea nicăieri, cândva va avea patruzeci de ani, apoi cincizeci, şaizeci, şaptezeci, poate va fi mereu singură, cu o pisică sau un câine, nişte relaţii superficiale, sau căsătorită cu vreun bărbat, vreun coleg de birou, şi s-ar plictisi alături de el, poate ar avea şi copii…

Şeful de gară o ascultase în tăcere, din când în când mai pusese câte o întrebare: şi părinţii? De ce nu se muta înapoi în orăşelul în care se născuse? Ce făcea în timpul liber? Nu-i era frică, aşa singură în Bucureşti, cu toţi criminalii şi drogaţii ăia? Ce băieţi vedea?

Fata îi răspunsese la toate întrebările, vorbise cu atâta sinceritate despre tot, încât şeful de gară aproape se speriase. Câte gânduri, visuri, sentimente, frici, dureri şi bucurii poate avea un om, îşi zisese. Aflase în două zile mai multe despre fată decât în doisprezece ani despre fosta nevastă. Nici nu-i trecuse vreodată prin cap că o femeie poate avea atâtea gânduri. Cu femeile din Mohoreni nu avusese nimic de-a face, iar bărbaţii vorbeau mult la beţie, dar vorbeau despre animale şi recoltă şi alcool şi case şi materiale de construcţie – şi mai ales unii despre alţii. Dar niciodată despre ei.

Iar fata îi zisese până şi cât de tari îi sunt durerile menstruale! Şi mai câte altele!

Sătul de gânduri, şeful de gară îşi turnă nişte cafea dintr-un termos şi ridică receptorul. Telefonul funcţiona din nou. Dădu telefon în oraş şi află că personalul plecase într-adevăr în urmă cu o oră. Avea să ajungă în Mohoreni în douăzeci de minute. Se duse la fată şi o zgâlţâi uşor.

— Nu dorm, zise ea. Mă gândesc.

— Vine trenul, Domnişoară. În douăzeci de minute.

— Da?

Fata se ridică, dădu plapuma deoparte şi îşi trecu o mână prin părul cam murdar. Apoi merse în toaleta gării să se spele. Şeful de gară împături plapuma şi o duse în ghişeu. Fata se întoarse, proaspătă, dar nu frumoasă. Avea un corp drăguţ şi o faţă ştearsă, searbădă. Trăsăturile ei păreau să nu existe. Ochii nu spuneau nimic.

— Vă mulţumesc mult pentru tot, zise fata în timp ce îşi punea pufoaica.

— N-aveţi pentru ce, răspunse şeful de gară.

Fata ieşi pe peron.

— La revedere, strigă.

— La revedere, strigă şi şeful de gară.

Se întoarse în ghişeu şi dădu pe gât cafeaua. Îşi aprinse o ţigară. Scoase revista cu integrame dintr-un sertar.

— Auziţi? zise fata.

Era în faţa ghişeului.

— Da?

— Nu mi-aţi dat bilet!

— Scuzaţi-mă. Am uitat.

Şeful de gară îi întinse un bilet. Mohoreni-Bucureşti Nord, scria pe el.

— Mersi, zise fata.

— Cu plăcere.

Fata mai zăbovi o vreme în faţa ghişeului. Părea că încearcă să îşi amintească ceva.

— De ce nu veniţi cu mine? zise în cele din urmă.

— Poftim? spuse uluit şeful de gară.

— Veniţi cu mine!

În depărtare se auzea şuieratul locomotivei. Şeful de gară chibzui câteva secunde. Se gândi la porcul dispărut. La fel putea să dispară şi el – că fugea sau era furat era totuna. Îşi luă un bilet şi ieşi din ghişeu. Trenul intră în gară scârţâind.

— Vino, zise fata.

Îl luă de mână şi ieşiră pe peron. Acolo, lângă locomotivă, se afla, spre mirarea şefului de gară, fosta lui soţie, actualmente impiegata de mişcare a gării. Şeful de gară îi făcu cu mâna.

— Plec, strigă.

Femeia, îmbrăcată într-un costum bleumarin curat şi cu o vestă portocalie pe deasupra, îi făcu un semn cu paleta albă cu punct roşu pe care o ţinea în mână. Şeful de gară şi fata se urcară în tren. Fosta soţie făcu alt semn cu paleta şi trenul se puse în mişcare.

* * *

Porcul molfăia un ghiocel la marginea pădurii. Privi dezinteresat la personalul 8421 care tocmai trecea prin faţa lui. Trenul era aproape gol. Într-un compartiment, o fată stătea sprijinită cu spatele de geam. Era goală, curul ei alb strălucea în lumina soarelui. Pe partea cealaltă a fetei, porcul îl recunoscu pe şeful de gară, care se împingea cumva în ea. Părea fericit. Porcul se bucură sincer pentru el; apoi, când zgomotul trenului se pierdu în vale, începu să caute alt ghiocel.

Finala

Antrenorul privi la ceasul de pe tabela de marcaj. Era minutul 82 şi scorul 2-1 în meciul care, după toate probabilităţile, era cel mai important din viaţa lui, a jucătorilor echipei sale şi, de asemenea, din istoria clubului şi a oraşului. „Ar-mă-tu-ra – Ar-mă-tu-ra“, scandau cele câteva mii de suporteri care însoţiseră echipa în capitală, iar antrenorul îşi imagină că toată suflarea Zalăului era în acele momente alături de ei. Şi după cum decursese repriza a doua, oamenii aveau toate motivele să spere într-o victorie, chiar şi acum, când mai erau atât de puţine minute de joc.

La pauză scorul fusese 2-0 pentru Dinamo şi antrenorul urlase în cabină la jucători:

— Băi proştilor, credeţi că mai jucaţi vreodată în finala cupei? Voi nu vă daţi seama că e o şansă unică, unică să intraţi în istorie? Bă, cum vreţi voi să vă întoarceţi acasă şi să vă priviţi suporterii în ochi dacă jucaţi în continuare aşa, ca nişte mămăligi? Vreau să ieşiţi acum pe teren şi să-i spulberaţi pe ăia, să-i faceţi varză, să jucaţi cu suflet, bă, cum aţi jucat în semifinală cu Steaua! M-aţi înţeles, băi? Hai, la treabă! Mâncaţi-i de vii!

Şi cuvintele avuseseră efectul scontat: în minutul 50, Tudor Marcel înscrisese cu capul după o centrare a lui Iorga de pe partea stângă, şi de-atunci Armătura dominase meciul, creând o sumedenie de ocazii de gol, dar atacanţii fuseseră incapabili să finalizeze. Antrenorul tocmai se întrebă ce mai putea face când de pe bancă îl strigă cineva:

— Nea Biţu, Nea Biţu, bagă-mă pe mine, că le dau două goluri, să mor eu, a visat mama azi-noapte că intru şi dau două goluri, bagă-mă pe mine, Nea Biţu!

Cel care vorbise astfel era un puşti de optsprezece ani, Daniel Ciuleasa, atacant central de felul lui. Jucase opt meciuri în Divizia B, dintre care în patru fusese titular. Antrenorul îl considera un mare talent, dar încă prea tânăr, prea neexperimentat, prea grăbit, prea nesigur. În alte condiţii nu l-ar fi băgat, miza era prea mare, dar visase şi el în noaptea dinaintea meciului că puştiul înscrisese două goluri. Antrenorul nu credea în vise, dar cu atât mai puţin credea în coincidenţe.

— Bine, măi Dane, zise, asta şi voiam să fac. Hai, încheie-ţi şireturile şi treci încoa’.

Avea de gând să-l scoată pe Marinescu, fundaşul stânga, şi să joace cu trei fundaşi în linie. Ceea ce şi făcu.

Lui Vlad Buruiană, antrenorul dinamovist, nu-i plăcu deloc mişcarea lui Nea Biţu. Şi el visase că Ciuleasa înscrisese două goluri şi fusese uşurat să-l vadă pe banca de rezerve. Dar acum…

— Mihnea! strigă.

Mihnea era mijlocaşul defensiv de la Dinamo, un haidamac lipsit de umor şi tehnică, dar bun la marcaj.

— Mihnea, Mihnea, strigă din nou Buruiană, reuşind în cele din urmă să se facă auzit. Mihnea, ţine-l pe ăsta care intră acum, să-i stai în călcâie, ăsta, paişpele, zise arătând către Ciuleasa, care tocmai îi prezenta crampoanele tuşierului.

Dar Mihnea avusese şi el acelaşi vis – şi nu avea nici un chef să fie el vinovat dacă, Doamne fereşte, visul avea să se adeverească.

— Da’ de ce eu? Pune-l pe Castană, urlă.

— O pun pe mă-ta! E omul tău! Să nu-ţi scape cumva, că ăla ai fost!

Mihnea bombăni ceva ce antrenorul nu auzi, ceva de rău, dar se conformă.

Însă nici măcar marcajul la om nu-i mai ajută pe dinamovişti. Intrarea lui Ciuleasa îi însufleţi şi mai şi pe cei de la Armătura şi tăie definitiv aripile şi-aşa pleoştite ale dinamoviştilor. Zalăuanii jucau cam ca Real Madrid în zilele bune şi, deşi dinamoviştii se apărau cu chiu cu vai, golul egalizator plutea ameninţător şi iminent deasupra porţii lor.

Cauza principală a acestei stări era, desigur, faptul că nu numai Ciuleasa, Nea Biţu, Buruiană şi Mihnea avuseseră acelaşi vis, ci mai toţi jucătorii de pe teren. Presentimentul înfrângerii îi adusese pe jucătorii dinamovişti în pragul disperării. Nimeni nu mai făcea nimic inteligent, mingile erau şutate în bălării sau te miri unde, în timp ce adversarii atacau din ce în ce mai frumos, mai dezlănţuit, încât părea un miracol că nu egalaseră încă la cinci minute după introducerea lui Ciuleasa în joc.

Deci mai sunt trei minute, îşi zise Vlădeanu, vârf de atac şi vedeta dinamoviştilor. Mai sunt trei minute, şi uite-i pe proştii ăştia cum joacă, mai rău decât nişte muieri. Au picioare de cârpă, să-mi bag pula în mama lor de boi. De când a intrat căcăciosul ăsta nu se mai leagă nimic, maimuţoii dracu’. Futu-i…

Vlădeanu era singurul care nu visase nimic în noaptea dinainte. Asta pentru că nici nu-i trecuse prin cap să se culce. Se dusese cu nişte prieteni şi nişte gagici la restaurant, apoi la discotecă, la un bar, terminaseră petrecerea pe la şase dimineaţa cu o cafea pe malul Herăstrăului, după care Vlădeanu se cărase acasă cu o gagică, se distrase cu ea şi mersese la club.

— Dar ai meci, frate, îi zisese un prieten în discotecă. Nu te mai culci?

— Ce meci, bă? răspunsese Vlădeanu. Pe ăia îi bat şi în somn, de unul singur, bă. Cine-i Armătura Zalău? Unde, pula mea, e Zalăul ăsta? Le dau trei goluri pe minut dacă vreau, bă, îi bag în mă-sa, hai noroc…

Dar acum, pe teren, era destul de amărât. Ceva nu era în regulă cu echipa lui, ştia atâta lucru. Şi din cauza cui? Un mucos nenorocit, o haimana, o caricatură de fotbalist.

— Bă, Mihnea, bă, ce căcat joci, bă, că te rup, ţine-l pe Căciuleasa ăla de pulă dacă trebuie, da’ vezi că… îi zise sărmanului mijlocaş, care dădu din umeri neputincios şi scoase mingea fără vreun motiv anume în corner.

— Mă-ta! urlă Vlădeanu.

Îl căută din priviri pe Ciuleasa, care stătea la vreo douăzeci de metri de poartă, aşteptând lovitura de colţ. Vlădeanu se îndreptă înspre el. Un zalăuan bătu cornerul, o minge înaltă-înaltă, care se îndrepta fix către Ciuleasa. Puştiul o anticipă bine şi se pregăti să şuteze din voleu. Vlădeanu zâmbi. Da, zâmbi, şi în acelaşi timp ridică piciorul. Ţinu talpa perpendicular cu gazonul, aşteptând. Şi într-adevăr, voleul lui Ciuleasa se opri în crampoanele lui. Se opri şi se rupse, desigur, fără să mai atingă mingea, care zbură printre ei, nu mai conta unde. Vlădeanu auzi osul trosnind, văzu omul căzând fulgerat la pământ, îl văzu pe arbitru venind înspre el, văzu un cartonaş roşu pe care îl întâmpină cu prefăcută mirare, văzu doi tipi cu o targă care îl scoteau pe Ciuleasa de pe gazon. Se luă după ei, îmbrâncit de câţiva adversari, apărat de câţiva coechipieri. Când ajunse lângă banca de rezerve, antrenorul îl bătu pe umăr.

— Bravo, băi Vlădene, îi zise. Mersi mult.

— Da, hm, păi, nu? zise Vlădeanu şi se îndreptă către vestiare în aplauzele publicului, scărpinându-se gânditor la coaie.

Takamura!

Muzica: Bob Marley – Natty Dread, The Clash – London Calling

Desigur, când sunt 38 de grade la umbră, oamenii devin molateci, ca nişte meduze. Se topesc, se mişcă încet, vorbesc aiurea, clipesc rar, au gurile uscate şi poartă pălărioare imbecile. Şi, desigur, vara, în Bucureşti, se întâmplă destul de des ca termometrul să atingă o asemenea temperatură. Atunci, oamenii se ascund pe terase sub umbrele albastre, beau cola şi bere şi stau de vorbă, îşi fac cu ochiul, se uită sub fustele femeilor.

Povestea chiar începe într-o asemenea zi toropitoare, în piaţa Buzeşti. La McDonald’s-ul de vizavi de clinica Polizu, băieţi şi fete şi femei şi bărbaţi stăteau sub numitele umbreluţe, roşii în acest caz, şi se delectau cu un hamburger, un Sprite. Printre ei era şi mama lui Liviu Ciotecă, un copil de patru ani, blond şi dulce ca un îngeraş.

Copilul părăsise incinta localului şi se juca pe şinele de tramvai cu un trenuleţ, făcând din gură „ciu-ciu“ şi „puf-puf“. Maică-sa sporovăia cu o cunoscută, asigurându-se din când în când că Liviu nu era ameninţat de nici un pericol. La un moment dat, femeia înregistră cu nonşalanţă tramvaiul care se vedea undeva, departe, prin Piaţa Victoriei.

— Liviu, vino-ncoa, că vine tramvaiul, răcni.

Apoi, socotind că îşi făcuse datoria de mamă, îşi continuă povestea despre o colegă de birou care cumpărase un parfum Dior şi nu-i plăcuse, iar când încercase să-l dea înapoi, vânzătoarea zisese…

Tramvaiul se apropia încet-încet. Alertată de alţi consumatori de pe terasă, mama îşi strigă din nou odrasla.

— Mă joc, răspunse Liviu, adâncit în călătoria pe care micul lui tren o făcea înspre cine ştie unde.

— Pleacă de-acolo, bă puştiule, zise un student la filosofie.

— Vezi că vine tramvaiul şi te calcă, urlă un bătrân.

— Aoleu, fugi! strigă o femeie cu două pungi de plastic.

Dar Liviu îşi vedea liniştit de treabă.

— O să-l omoare!

— Salvaţi-l!

— Cineva să cheme pompierii!

Aşa vociferau cei prezenţi la scena ce promitea să devină dramatică sau chiar tragică. Fiecare îşi dădea cu părerea şi toţi erau de acord că şansele copilului în faţa tramvaiului erau, cel mai probabil, nule.

Dar în timp ce patruzeci şi două de priviri oripilate aşteptau cu nerăbdare deznodământul care se anunţa scârbos şi educativ, o a patruzeci şi treia privire oripilată se întoarse din întâmplare în direcţia opusă şi încremeni.

Acolo, la orizontul dinspre Piaţa Matache, se vedea un mic punct negru care creştea vertiginos.

— Priviţi! strigă proprietarul privirii.

Ceilalţi optzeci şi patru de ochi se uitară într-acolo. Şi văzură un punct care creştea şi creştea.

— Un şobolan! exclamă careva.

— O pisică! zise următorul

— Un câine! susţinu un al treilea.

— O maimuţă!

— Ba nu! Un om!

— Un japonez!

Cel care rostise aceste două cuvinte avea, se vede, ochii destul de buni sau purta ochelari. Căci, într-adevăr, punctul care se afla acum la mai puţin de treizeci de metri de copil era un japonez. Un japonez minunat, un japonez perfect din toate punctele de vedere: un metru şaptezeci şi patru înălţime, păr negru, ochi negri, trăsături fine, buze subţiri, mintea ascuţită.

Şi foarte rapid. Se apropia cu o viteză colosală şi o intenţie vădită: să salveze copilul. Lumea, percepând planul japonezului, începu să-l încurajeze: Hai, bagă, mai repede, mai repede, fugi, moşule, fugi etc. Vatmanul, dându-şi şi el seama ce se întâmpla, acceleră, claxonând în acelaşi timp. Scoase capul pe geam şi urlă:

— Luaţi copilul de pe şine! La o parte!

Spectatorii priveau fermecaţi, realizând că văd un film care, spre deosebire de cele din cinematograf cu o acţiune similară şi Stallone sau Van Damme în rolul principal, se putea termina şi rău. Se uitau ba la tramvai, ba la japonez; când se uitau la tramvai, li se părea mai aproape decât japonezul; când se uitau la japonez, li se părea mai aproape decât tramvaiul. Nimeni nu se mai încumeta să respire, ca să nu tulbure echilibrul sălbatic dintre cei doi concurenţi.

În cele din urmă, când tramvaiul părea să ia un avantaj decisiv, japonezul schimbă viteza, trecând într-a cincea, şi, cu un sprint fulminant şi o acceleraţie nebănuită, reuşi să smulgă copilul de pe şine şi să sară din faţa tramvaiului. Vatmanul înjură şi încetini. Publicul izbucni din obişnuinţă în aplauze şi urale prelungite. Japonezul depuse copilul în braţele mamei sale.

— Mersi mult, spuse aceasta.

— Cu plăcere, zise japonezul, ştergându-şi doi stropi de sudoare de pe frunte.

— Bravo, moşule, zise studentul la filosofie bătându-l pe spate.

Acestea fiind zise, japonezul se înclină politicos şi îşi văzu mai departe de drum, luând-o pe Cuza în jos sau în sus, nu are importanţă, strada neavând oricum nici o pantă.

* * *

Fiind o vară fără mondiale şi cu divizia A în pauză, ziarele aveau mult spaţiu liber – şi o parte din el fu alocat întâmplării povestite mai sus. Poate că oamenii ar fi uitat-o repede (evenimente mai importante aveau să se întâmple în următoarele zile: un magnat arestat, o prezentatoare de ştiri care avea să recunoască – revelaţie! – că avusese o mică experienţă sexuală cu o altă femeie), dacă japonezul nu ar fi apărut din nou pe scena lâncezindă a Bucureştilor…

Pe Magheru, cam vizavi de blocul cu Scala, o firmă montase cândva o schelă. Ideea era că blocul de care stătea rezemată era gri-tărcat, urât şi murdar şi trebuia renovat pe dinafară. Fiind vară, muncitorii dispăruseră la mare sau la ţară, iar schela stătea părăsită şi tristă, încurcând circulaţia, ocupând valoroase locuri de parcare. Ei bine, în dreptul acestei schele se adunase un număr mare de oameni, care se uitau la ea şi îşi dădeau cu părerea.

— O să cadă, ziceau unii.

— Da, dar nu astăzi, afirmau alţii.

— Poate n-o să cadă, spuneau unii mai optimişti.

Dar ce se întâmplase?

Ca de obicei, schela fusese prinsă de asfalt cu un şurub. Unul singur. Iar şurubul începuse să se deşurubeze. De fiecare dată când un camion sau autobuz trecea prin apropierea schelei, şurubul se mai ridica cu câteva sutimi de milimetru. Nişte pietoni remarcaseră tărăşenia şi începuseră să îşi dea cu părerea despre ce se va întâmpla. Majoritatea erau de părere că, în mai puţin de două ore, schela se va prăbuşi pe Magheru, îngropând sub ea câteva maşini şi probabil şi nişte oameni. Iar acum oamenii aşteptau deznodământul privind la ceasuri, bând beri reci cumpărate de la ghereta de la colţ. Un poliţist se strecură prin mulţime.

— Ce faceţi aici? se răsti la mulţimea care privea şurubul. Circulaţi, circulaţi!

I se explică cum stă treaba, că şurubul se deşurubase etc.

— Mai ţine patru-cinci ore, zise. Am mai văzut aşa ceva. Iar dacă nu cade până pe la opt seara, poate va ţine chiar până mâine, că noaptea autobuzele trec mai rar, iar camioanele deloc.

Spectatorii se întristară. Nu aveau chef să aştepte până a doua zi doar ca să vadă cum cade schela. Totuşi rămaseră. Schela se clătina în adierea vântului.

— O să fie groaznic, presupuse cineva.

— Da, oribil, zise altul.

— Săracii oameni…

— Dar dacă o să cadă peste noi?

— Auăleu… Ce oroare….

Aşa vorbea lumea, şi ar mai fi vorbit mult, dacă nu ar fi apărut, venind dinspre Piaţa Universităţii, însuşi japonezul. Mergea grăbit şi încruntat, cu o şurubelniţă în mână. Se strecură printre oameni fără să-i atingă şi începu să strângă şurubul. Treaba îi luă patruzeci de secunde, timp în care oamenii îl priveau cu gura căscată.

— Extraordinar! exclamă cineva.

— Aşa sunt japonezii ăştia, domne, zise poliţistul, care era evident o autoritate în orice. Ăştia dacă îşi pun ceva în cap, păi, aia fac, domne. Maşini, videouri, totul. Îţi zic, oameni mai harnici şi mai hotărâţi ca ăştia nu există, domne, pur şi simplu nu există, nici măcar nemţii…

— Da, comentă altcineva, sunt tari, da’ ce viaţă nasoală duc… muncesc toată ziua, şi în pauza de masă muncesc. Nu ştiu să se distreze, şi atunci… la ce bun toată priceperea şi seriozitatea lor, dacă nu se distrează niciodată?

— Mhm, spuse un tip palid şi transpirat, da’ sunt tari, nene, tari… Aşa dârzenie nu mai vezi la alte popoare…

Între timp, japonezul terminase de înşurubat şurubul. Poliţistul se îndreptă către el.

— Bravo, domne, zise. Ai făcut treabă bună, nu glumă.

— Mersi, spuse japonezul.

— Dar… îmi permiţi să te întreb ceva?

— Desigur.

— Păi… de ce ai strâns şurubul?

— Ca să nu cadă schela, răspunse japonezul serios.

— Fantastic, ce idee… poliţistul privi schela gânditor.

De undeva se ivi şi un reporter de la un cotidian important. Făcu repede o poză japonezului şi una şurubului, după care îl luă pe japonez la întrebări: că cine e, ce face, de ce, cum i-a venit ideea să strângă şurubul etc. Din răspunsurile japonezului reieşi că îl chema Kosei Takamura, avea 36 de ani, lucra la o bancă japoneză care tocmai intrase pe piaţă în România, îi plăcea ţara şi învăţase limba în două săptămâni.

— Nu eşti cumva ăla care a salvat alaltăieri un copil de pe şina de tramvai?

— Da, eu sunt, recunoscu Takamura.

— Dar eşti un erou, omule! zise reporterul.

— Ei, erou, zise Takamura înroşindu-se la faţă. Aiurea, sunt un om ca toţi…

Observând că rămăsese singur, decise să nu mai termine propoziţia. Mulţimea plecase la treburile ei şi reporterul la cârciumă, să scrie articolul.

* * *

Care articol apăru într-adevăr în ediţia din ziua următoare şi fu citit de multă lume, dat fiind că pe prima pagină a ziarului era o poză cu o tânără interpretă de muzică uşoară surprinsă făcând sex oral cu un fotbalist.

Cum cititorii apreciară gesturile generoase ale lui Takamura, ziarul, şi în curând întreaga presă, continuă să relateze din ce în ce mai pe larg miracolele înfăptuite aproape zilnic de japonez. De exemplu:

– închisese robinetul din bucătăria unui orfelinat, salvând astfel de la înec 26 de copii;

– gonise cinci câini vagabonzi care încolţiseră o domnişoară în Cişmigiu;

– desfundase burlanul unei şcoli, drept care acoperişul acesteia nu se mai prăbuşi, îngreunat de apă, peste cei 209 elevi aflaţi la ore;

– înşurubase un bec de 40 de waţi în beciul doamnei Vrânceanu;

– împinsese o Dacie 1310 rămasă în pană în intersecţia Calea Victoriei cu Bulevardul Dacia, salvând vieţile celor patru persoane aflate în maşină;

– turnase conţinutul unei cutii de Cola peste focul care mocnea într-un coş de gunoi din staţia de metrou Eroilor;

– făcuse nenumărate alte fapte de vitejie.

Relatările despre isprăvile lui Takamura apărură pe tot parcursul verii şi, deşi o parte a presei susţinea că Takamura este fie spion ungur, fie evreu, fie francmason, sau chiar toate trei la un loc, populaţia îl adora. Oamenii îi dădeau bineţe când îl vedeau trecând grăbit pe stradă cu o foarfecă, lopată sau sfoară în mână, iar el le răspundea la salut bine-crescut, înclinând uşor capul.

Ciudat era numai contrastul dintre abundenţa de detalii cu care ziarele îi descriau faptele („O ultimă picătură de apă se prelinse din robinetul acum închis. Takamura se şterse de sudoare şi, mângâind un orfan pe cap, porni înspre casă“) şi informaţiile aproape inexistente despre viaţa sa privată. Nu se ştia nici unde locuieşte, nici dacă este căsătorit sau are o prietenă, nici cine îi sunt prietenii, nici dacă îi place să tragă la măsea… nu se ştia mai nimic despre el.

Totuşi, pentru bucureşteni Takamura era un adevărat Superman, un Erou, un Salvator; Takamura le ridica moralul şi nivelul de trai văzând cu ochii.

Dar ulciorul nu merge de multe ori la apă, după cum se ştie.

* * *

Era prima zi din septembrie, o zi atât de caldă încât era duminică. Ciorchini de oameni se adunaseră pe balcoane să prindă o gură cât de mică de aer. În spatele unui bloc de pe bulevardul Nicolae Titulescu, câţiva puşti mai curajoşi încercaseră să joace nişte fotbal, dar soarele îi alungase sub un copac, unde mâncau îngheţată de vanilie şi se strâmbau la o bătrână care ieşise să-şi plimbe canişul. Un duduit infernal se apropia de ei, iar copiii, privind miraţi înspre capătul străzii, văzură un buldozer portocaliu, gigantic, înaintând încet. Era condus de Takamura, acesta fiind îmbrăcat ca de obicei într-un costum gri-deschis, o cămaşă albă, cravată roşie cu raţe portocalii pe ea şi pantofi negri, curaţi ca lacrima. Opri buldozerul în mijlocul străzii. Copiii îl strigară:

— Ce faci, nene Takamura?

— Uite, voi sparge strada ca să repar nişte cabluri, răspunse japonezul preocupat.

Mulţumiţi de explicaţie, copiii dădură din cap că bine şi plecară să mai cumpere nişte îngheţate. Patru-cinci capete se aplecară curioase din balcoane. Takamura îşi începu munca: încercui spaţiul în care urma să lucreze cu opt stâlpi de metal de care legă o panglică lungă de plastic, sparse asfaltul cu cupa buldozerului, scoase câteva zeci de metri cubi de pământ şi pietriş, opri buldozerul, coborî din el şi începu să dea târcoale găurii pe care o făcuse.

— Spor la treabă, îi ură o gospodină pe fereastra bucătăriei.

— Mersi, la fel, doamnă, zise Takamura.

Începu să măsoare ceva, cercetând o carte şi alte câteva hârtii pe care le scosese dintr-o servietă. Tocmai luase nişte hotărâri importante în privinţa a ceea ce avea de făcut şi îşi suflecase mânecile, când fu interpelat de un individ care îl privise de o bună bucată de vreme aşezat pe o treaptă de bloc. Bărbatul părea să aibă în jur de cincizeci de ani şi purta o pereche de pantaloni cafenii, o cămaşă albastră cu mânecă scurtă şi pete de sudoare la subraţ şi nişte şlapi Adidas în picioare. Avea o faţă stranie: trăsăturile păreau să fi fost şterse cu guma şi apoi redesenate aiurea cu un creion chimic şi două carioca, astfel încât tot echilibrul liniilor şi culorilor era cumva anapoda, suprarealist.

— Alo! Ce faceţi acolo? se răsti omul descris aici la Takamura. Ce faceţi acolo? Hă?

— Încerc să repar…, începu Takamura.

Dar fu întrerupt de vocea ascuţită ca un trident a bărbatului:

— Nu e voie, domne, nu e voie! Eu sunt Inspectorul Municipal Octavian Vişină şi vă spun că nu e voie! Ieşiţi din groapa aia imediat!

— Dar, încercă japonezul să explice, dacă nu branşez cablul ăsta electric care trece pe-aici la generatorul cu şase bobine, cablul se va topi pe o distanţă de şaptezeci şi şapte de metri şi tot cartierul nu va mai avea curent electric timp de cel puţin două săptămâni, atât ţine repararea cablului dacă este deteriorat…

— Nu mă interesează, domne! urlă Vişină, roşu la faţă. Nu e treaba dumitale! Eu sunt Inspector Municipal, înţelegi?

— Sigur, sigur, bâigui Takamura, dar… vă spun, cablul trebuie reparat urgent, dacă nu… e simplu, vedeţi, trebuie doar să…

— Nu înţelegi, domne? răcni Vişină. As-ta-nu-es-te-trea-ba-du-mi-ta-le! E treaba oraşului! Dacă se strică, se strică! Facem licitaţie, alegem o firmă bună, cu meseriaşi cu experienţă, profesionişti! N-avem nevoie de ajutorul dumitale! Ne descurcăm şi singuri!

— Dar vreau doar să ajut…

Vişină era în pragul apoplexiei.

— Domne, cară-te de aici! urlă. Şi astupă dracu’ gaura aia! Pleacă! Huo!

— Dar lasă-l, domnule, să-şi vadă de treabă, nu ne vrea decât binele, se băgă în discuţie un domn de la etajul unu.

— Ce te bagi, bă? răcni Vişină. Ce te bagi? Sunt Inspector Municipal, vrei să-ţi dau amendă? Hă? Vrei amendă?

— Nu, zise speriat omul de la balcon.

— Atunci? Vă dau la toţi amendă, jur, la toţi care se bagă vă dau amendă! E împotriva legii! Şi tu închide groapa! Mă auzi?!

Takamura dădu trist din umeri, se urcă în buldozer şi împinse grămada de pământ peste cablurile fierbinţi. Apoi turnă beton, îl netezi cu un aparat sofisticat, japonez, şi îl uscă cu un föhn. Vişină privi aceste acţiuni cu ură şi duşmănie.

— Mama voastră de străini, zise când Takamura termină de uscat betonul, vă băgaţi cu toţii nasul în ţara noastră… de parcă nu ne-am descurca şi singuri, aşa cum ne-am descurcat până acum…

Mâhnit, Takamura porni cu buldozerul înspre sediul firmei de la care îl închiriase. Vişină rânji triumfător şi îşi aprinse un Carpaţi.

— Şi dacă te mai prind că îţi bagi nasul unde nu-ţi fierbe oala, te bag în puşcărie! urlă în urma japonezului. Mă auzi? Te bag în puşcărie!!!

În acel moment se produse pana de curent.

* * *

Pe aeroportul Otopeni se adunase un puhoi de lume, de parcă naţionala de fotbal s-ar fi întors triumfătoare din Macedonia sau chiar Islanda. De fapt, oamenii veniseră să-l petreacă pe Takamura, care decisese, în urma eşecului înregistrat în faţa lui Vişină, să se întoarcă pe meleagurile lui natale, unde nimeni nu-i căuta nod în papură sau îi punea beţe în roate.

— Rămâi, nene Takamura, rămâi, se rugau fanii lui de el. Nu poţi să ne laşi singuri! Avem nevoie de tine, de ajutorul tău!

Dar Takamura era de neînduplecat. Se îndreptă cu paşi siguri şi amărâţi spre check-in. Nu auzea cuvintele oamenilor, pentru că în urechi avea nişte căşti Sony. Asculta The Clash la walkman. Primi tichetul de îmbarcare de la o duduie zâmbitoare şi se îndreptă spre controlul de paşapoarte. Dar se opri brusc din mers, îşi smulse căştile din urechi şi privi la mulţimea tristă care îl condusese pe acest ultim drum din România. Părea că vrea să spună ceva, să explice de ce pleacă. Suporterii tăcură.

— Oameni buni, mersi că aţi venit aici, zise Takamura, cu o voce uscată de tristeţe. Vă mulţumesc mult pentru tot ce-aţi făcut pentru mine. Aţi fost minunaţi. Dar… în cele din urmă a trebuit să mă dau bătut. Pentru că aici…

Takamura lupta cu lacrimile.

— Aici, continuă, aici…

Avea ochii umezi şi privirea pierdută.

— Aici, repetă, aici este aşa. Este aşa, şi îmi pare rău, pentru că aş fi vrut să… am încercat… aveţi o ţară minunată şi ar fi păcat… este păcat să…

Takamura izbucni în plâns.

— Dacă aţi putea măcar o dată să… să încercaţi şi voi… nu este greu… dacă nu, atunci totul se duce… of… dracului… nu înţeleg, îmi pare rău, dar nu pot să înţeleg… măcar un deget dacă… la noi, dacă se dărâmă un oraş, îl reconstruim… în cinci luni, împreună… Şi voi… ce păcat… ce păcat… jur, am vrut… am încercat… de-aia nu vă înţeleg… eu am încercat…

Hohotind, Takamura trecu de controlul paşapoartelor şi se pierdu undeva în depărtare. Cei care îi ascultaseră cuvântarea dădură din umeri.

— Un om simpatic, dar ce ciudat e! remarcă un tânăr bronzat, cu un tricou al naţionalei pe corp.

— Da, chiar ciudat, îi dădu dreptate o fată. Păcat că era aşa emoţionat, n-am înţeles nimic din ce a zis…

— Nici eu, recunoscu tânărul, măsurând-o pe fată din cap până-n picioare.

Apoi, plăcut impresionat de cele văzute, o invită la o cola.

— Cu plăcere, zise fata, dezvelind, cu un zâmbet sublim, o dantură perfectă.

Şi uitând instantaneu că Takamura existase vreodată.

2 Mai

Muzica: David Bowie – Wood Jackson

Sunt în 2 Mai şi am 16 ani. E noapte. Sunt pe plaja de la nudişti, mai precis în dreptul unui bar oribil, parcă născut dintr-un cântec al lui Tom Waits. Luminile emanate de bar sunt galbene, de parcă urina unei fantome s-ar fi răspândit în aer. Din bar se aude muzică: Doors sau Phoenix sau Hendrix sau Dylan, ce contează? Sunt singur. Până de curând a mai fost un tip cu mine, dar a dispărut cu o fată într-un cort, lăsându-mă cu o sticlă de Cabernet şi un pachet de Rothmans. Dacă aştept, poate vine altcineva cu care să împart vinul şi ţigările. Stau cu spatele la bar şi privesc întunericul care reprezintă sau înlocuieşte marea. Se aud valuri.

Din bar iese cineva şi se apropie de mine. Nu ştiu cine este, văd doar o umbră crescând. Aud paşi pe pietriş. Nu mă întorc.

Mai înainte am băut cu cineva, cu cel care a plecat, o altă sticlă de vin, dar nu sunt pilit. Nici măcar bine-dispus. Doar puţin trist, puţin resemnat.

Persoana care s-a apropiat de mine îmi pune o mână pe umăr.

— Salut, mormăi eu fără să o privesc.

— Bună, zice.

Voce de fată, deci este o fată, deci îmi ridic privirea din întuneric şi mă uit la ea. Blondă, sau poate lumina o face aşa, părul lung, nespălat, trăsături frumoase. Are şi un corp, dar nu se vede, fiind ascuns într-o fustă largă din material moale. Poartă un fel de tricou şi o geacă de jeans.

— Ai un foc? întreabă.

Scot un Zippo din buzunarul din faţă dreapta de la pantaloni şi i-l întind. Îşi aprinde o ţigară ţinând o mână în dreptul brichetei. Focul o face mai frumoasă. Închide bricheta – redevenind doar drăguţă – şi mi-o dă înapoi.

— Mersi, spune.

Se uită la sticlă.

— Stai jos, îi zic. Vrei?

Îi întind Cabernetul. Se aşază în stânga mea, ia sticla şi bea o gură.

— Alex, mă prezint.

— Delia, zice ea.

Îmi aprind şi eu o ţigară. Beau vin.

— Deci Delia? întreb.

— Deci ce?

— Deci.

— Da, deci. Deci Delia.

— Da, zic.

Şi ce să mai zic? Poate să încep o conversaţie?

— Stai la cort? întreb.

— Nu, la gazdă.

— Singură aici?

— Cu o prietenă, dar… nu ştiu unde e, s-a dus cu un tip pe dig, şi în bar era cam mult fum şi cam multă lume şi cam proastă, şi…

— Deci…

— Exact.

— Foarte bine, spun. O să bem sticla asta de vin. O să fumăm. O să ne amuzăm.

— Da. Tu? Singur?

— Acum, da. Undeva, acolo, e un prieten, am zis arătând cu mâna teoretic înspre un pâlc de corturi. E cu altcineva.

— Suntem deci în situaţii identice.

— Deci.

— Exact.

Tăcem. Mă uit la stele, sunt sus, pe cer. E senin. Se aud valuri.

— Atunci vorbeşte-mi despre tine, zice Delia.

— Da. Eu.

Fac o pauză.

— Eu.

— Tu.

— Eu.

Mai fac o pauză. Continui.

— Sunt un imbecil, zic. Dar, desigur, un imbecil foarte inteligent, sau viceversa. Mai curând inteligent decât imbecil, probabil. Sunt în sat de douăzeci de zile, timp în care nu am făcut nimic şi nu s-a întâmplat nimic. Am făcut baie, m-am bronzat, am băut, am jucat canastă. Ştii canastă?

— Nu.

— Nu face nimic. Am jucat canastă. Am fost de două ori în Mangalia şi o dată în Vamă. Sunt cu familia şi prietenii, care acum sunt în staţiuni sau poate s-au întors şi s-au apucat să joace canastă. O să mai stau încă zece zile şi nu se va întâmpla în continuare nimic. Totuşi, mă simt bine. Pe de altă parte, nu. Mă gândesc că e bine să ai şaptişpe ani şi să bei vin pe plajă, în 2 Mai. Pe de altă parte, mă gândesc că nu ştiu ce se va întâmpla mai departe cu mine. Poate că voi face asta în fiecare an, să vin aici, să stau, să beau. Poate nu mă voi schimba niciodată. Poate că viitorul nu-mi rezervă nimic. Poate că asta merit, pentru că nu am riscat niciodată nimic, şi nici nu am de gând să risc ceva vreodată. Poate că voi deveni un personaj, acel „Eu“ din romanele lui Puşi Dinulescu, sensibil şi imbecil şi gândind mereu aceleaşi gânduri. Poate că nu voi înţelege niciodată mai mult decât înţeleg acum, şi recunosc că nu înţeleg prea multe. Poate că nu voi scăpa niciodată de senzaţia că mereu, în toate, este vorba despre sex. De exemplu acum, în acest monolog.

— Vrei să spui că îmi zici toate astea ca să te culci cu mine? întreabă Delia.

— Nu. Îţi spun toate astea pentru că asta simt. Dar poate că simt şi gândesc lucrurile astea pentru că vreau să mă culc cu tine.

— Adică vrei…?

— Da. Cred că da. Sau, adică, nu ştiu. Sunt cumva confuz. Decide tu.

Delia dă din cap că da (da, ce?) şi se ridică. Coboară pe plajă cu sticla de vin în mână. O urmez. Se opreşte în spaţiul îngust dintre corturi şi apă.

— N-ai un cort, zice.

— N-am.

Ne întindem pe nisip. Este rece, dar plăcut. Cu dezinvoltura unui cuplu care este împreună de mult, ne îmbrăţişăm, ne sărutăm, ne mângâiem. Frumos. Mă simt liber. Dintr-un cort se aud râsete şi alte zgomote. Alţii care fac ce facem noi, deduc. Simt corpul Deliei alunecând în jos, mâinile ei îmi descheie pantalonii.

— Nu, zic, trăgând-o cu grijă în sus.

— Nu? se miră ea.

— Nu.

Nu întreabă ce, şi nici de ce, ceea ce mă bucură. Îi simt corpul cald, tare, o mângâi dezinvolt pe sâni, prin tricou. O ating şi în alte locuri, o fac să tremure, să geamă, să respire altfel, să vrea.

— Tu sus, zic, ea fiind deja deasupra mea.

— Prezervativ? întreabă.

— N-am, mint eu. De fapt, am unul în portofel, dar nu vreau să-l folosesc. Nu vreau… Nu iei pastila aia? o întreb.

— Ba da, dar… nu încheie propoziţia.

— Înţeleg, spun, dar, vezi tu, nu am cum să-ţi dau vreo boală. Nu am de unde să am aşa ceva. Este absolut imposibil. Ok?

— Ok, zice, înţelegând ce se ascunde în spatele vorbelor mele.

Ne dezbrăcăm amândoi atât cât este nevoie ca să putem consuma actul nestânjeniţi, Delia se aşază pe penisul meu şi începe să se mişte, de parcă ar călări un căluţ electric, în care bagi o monedă ca să pornească. Un căluţ mare cât un miel sau un dog german, de plastic, vopsit în roşu, cu hamuri aurii şi şa albastră. Vopseaua este scorojită pe alocuri.

Cum spre deosebire de mine Delia pare să ştie ce face, mă las în voia ei. Nu am cuvinte să descriu senzaţia pe care o am şi, oricum, ar fi indiscret să o împărtăşesc aici.

Nu mă gândesc la nimic în acest moment, şi bine fac, pentru că altfel gândurile mi-ar fi întrerupte de ceea ce aud. Şi anume:

Vine tonul. De undeva, de sus, dar nu din univers, nici din cer, ci de undeva foarte aproape, de chiar deasupra mea. Un ton foarte puternic, precum cel de la telefonul cuiva surd. Ascult. Se aude cum cineva formează un număr: pip-pip-pip-pip-pip-pip-pip. Apoi sună. Cineva răspunde, mai precis ridică un receptor. Din neant, de la circa patru metri de deasupra mea, apare o mână care ţine un receptor. O mână de om. Cablul spiralat care iese din receptor duce nicăieri.

— E pentru tine, îmi spune o voce, nici de bărbat, nici de femeie.

Delia nu observă nimic, sau se face că nu observă, sau poate că i s-a mai întâmplat aşa ceva. Se mişcă în continuare. O simt cu toate simţurile. Apuc receptorul.

— Alo, răspund.

La telefon e Dumnezeu. Ştiu asta. E stilul Lui.

— Vezi? zice.