Andrei Şarîi, Dunai: reka imperii

© 2015 by Andrei Shary

© 2017 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6634-8

ISBN PDF: 978-973-46-6635-5

ISBN print: 978-973-46-6363-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Kaspar Karsen (1810-1896), Vedere din Passau pe Dunăre (circa 1858)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ANDREI ŞARÎI, jurnalist, a absolvit Institutul de Stat de Relaţii Internaţionale din Moscova. Între 1987 şi 1994 a lucrat la publicaţiile Pravda şi Rossiia. În 1992 a început să colaboreze cu Radio Svoboda, serviciul rus al Radio Free Europe/Radio Liberty. În perioada 1994-1996, stabilindu-se la Zagreb, a lucrat ca jurnalist independent în fosta Iugoslavie. Din 1996 este crainic, iar din 2016 director al Radio Svoboda. A scris articole pentru diferite reviste, mai multe cărţi despre războiul din Iugoslavia, istoria Europei Centrale, cultura populară modernă, precum şi jurnale de călătorie. Dintre volumele publicate amintim: După ce cade ploaia. Mituri iugoslave (2002); Tribunalul. Cronica unui război neterminat (2003); O rugăciune pentru Serbia. Secretul lui Zoran Đinđić (2004); Rădăcinile şi coroana. Eseuri despre Austro-Ungaria: destinul unui imperiu (2011; în colaborare cu Iaroslav Şimov).

„Am de toate în adâncuri!

Toate tabelele cronologice ale istoriei

Cei înecaţi ţin încătuşate atâtea naţiuni.

Am aici aripi tăiate de mult,

Aici sunt şi cei ce s-au înecat seara.”

Endre Ady, Mărturia Dunării, 1915

Cuvânt-înainte pentru cititorul român

Am încheiat lucrul la ediţia rusească a cărţii în anul în care am împlinit 50 de ani, 2015. Într-o oarecare măsură, Dunărea. Fluviul imperiilor este pentru mine bilanţul celor 30 de ani de jurnalism, al celor 20 de ani de viaţă în Europa Centrală şi al celor 15 ani de activitate literară. Cartea pe care o ţineţi în mână este prima ediţie într-o limbă străină. Mă bucur sincer că este în limba română, pentru că România e principala ţară dunăreană, fie şi numai din punctul de vedere al numărului de kilometri de ţărm. Fără îndoială, putem spune: România nu poate exista fără Dunăre. Însă atunci e valabilă şi altă afirmaţie: fără România este imposibilă însăşi existenţa Dunării.

Despre Dunăre s-au scris, în diferite limbi, zeci sau chiar sute de cărţi, dintre care multe sunt cunoscute şi traduse în România. De ce, vă veţi întreba probabil, să mai citiţi una, scrisă de un autor necunoscut, dintr-o ţară care în prezent nici măcar nu mai are ieşire la marele fluviu? Iată unul dintre răspunsurile posibile: ca să vă priviţi pe voi înşivă şi pe vecinii voştri prin ochii altcuiva, cu scopul de a obţine un material inedit pentru paralele şi comparaţii.

Am avut ocazia să vizitez România de şapte sau opt ori şi de fiecare dată ţara voastră mi s-a dezvăluit în alt mod. Bucureştiul din iarna anului 1990, în primele săptămâni după căderea dictaturii lui Nicolae Ceauşescu, nu avea absolut nimic în comun cu Transilvania de la mijlocul anilor 2000, cu zona turistică legată de numele lui Vlad Ţepeş. Oraşul liniştit de la malul mării, Constanţa, în plin sezon estival, şi Ploieştiul autumnal, situat pe un lac de petrol, nu par să aibă nicio legătură unul cu celălalt, în afară de conductele petroliere. Studiul zonei dunărene a României, începând cu gigantica hidrocentrală de la Porţile de Fier şi până la nesfârşitele bălţi ale Tulcei şi Sulinei, a îmbogăţit imaginea pe care mi-o făcusem despre ţara voastră. În acelaşi mod, călătoriile pe toată lungimea Dunării, pe toţi cei aproape trei mii de kilometri, mi-au modificat radical percepţia asupra Europei.

Rusia (am în vedere şi statele al căror moştenitor istoric este Rusia – Imperiul Rus şi Uniunea Sovietică) şi România sunt legate prin relaţii seculare foarte complicate, deseori conflictuale şi aproape întotdeauna de neîncredere. În opinia mea, cuvântul-cheie care defineşte natura relaţiilor dintre Moscova şi Bucureşti în ultima sută de ani este rivalitatea. Această rivalitate era agravată, din păcate, de conflicte armate directe; chiar dacă ţările noastre au fost la un moment dat aliate, interesele lor comune au rămas întotdeauna mai slabe decât propriile interese; timp de patru decenii, relaţiile bilaterale s-au dezvoltat în lanţurile „colaborării” impuse de regimul sovietic. În prezent, ţările noastre nu mai au frontieră comună, dar cine poate afirma oare că acest lucru a schimbat în bine părerea ruşilor despre români şi a românilor despre ruşi?

Această situaţie este generată şi de faptul că vechile jigniri şi neînţelegeri se bazează pe stereotipuri solide; pentru că popoare diferite au deseori concepţii total diferite despre aceleaşi evenimente istorice, pentru că ne-am obişnuit să ne evaluăm unii pe alţii numai cu propria măsură, pe care o considerăm singura adevărată. Călătoriile pe Dunăre mi-au dezvăluit cât de puternic înrădăcinate sunt multe dintre aceste prejudecăţi, cu câtă dificultate se clădeşte corpul noii Europe unite, din cauza opoziţiei lor permanente. E limpede că nu vom reuşi să ne descotorosim de mituri decât demolându-le. Aşadar, am dedicat această carte în primul rând studiului, analizei şi distrugerii miturilor, prejudecăţilor, stereotipurilor – şi ruseşti, şi româneşti, şi maghiare, şi austriece, dunărene în general.

M-am născut în Orientul Îndepărtat rus, am crescut şi mi-am făcut studiile la Moscova, am făcut cunoştinţă cu Dunărea în 1994, când m-am mutat în Croaţia frământată de război. Din anul 1996 m-am stabilit la Praga, de unde călătoresc prin Europa şi prin lume. Toate cele 15 cărţi pe care le-am scris se bazează pe impresiile din aceste călătorii. De un sfert de secol deja, activitatea mea de bază este legată de Secţia Rusă a corporaţiei media americane Radio Liberty, bine cunoscută românilor sub numele de Europa Liberă. În ultimul deceniu, în profesia mea s-au schimbat multe, dar esenţa ei a rămas aceeaşi: jurnalismul de calitate înseamnă sete de cunoaştere, comparaţii, călătorii şi descrierile lor. Dacă nu m-ar fi pasionat toate acestea, probabil că nici cartea despre Dunăre nu ar fi văzut lumina zilei. Acestea au fost motivele care m-au determinat să străbat mii de kilometri de drumuri dunărene, pentru a mă convinge de adevărul aforismului antic: fluviile curg veşnic, dar nu se umplu niciodată.

Mergeţi şi voi la Dunăre!

Capitolul 1

Drumul fluviului.
De la Pădurea Neagră la Marea Neagră

„Dacă înţelegi adevărata origine a apelor, vei înţelege că nu mai ai alte întrebări.”

Lucius Annaeus Seneca,
Naturales quaestiones, cartea a III-a, anul 63

Istoricii sunt de părere că, pe când slavii de la răsărit erau păgâni, în zorii civilizaţiei lor, aceştia botezau orice curs de apă cu numele Dunai. Lingviştii precizează: acest nume provine dintr-o cultură cu mult mai veche – tradiţia celtică. Dānuvius înseamnă „râu repede” (de la danu, repede, impetuos, şi vius, apă, râu). Probabil că originea numelui trebuie căutată mai departe în Antichitate, în epoca lui Zarathustra, în cuvintele limbii persane vechi care conţin silabele „da”, „do”, „du”. Sau poate în trecutul şi mai îndepărtat: cu mult timp înaintea erei noastre, noţiunea de „râu” era exprimată prin cuvintele protoindo-europene monosilabice „da na” („curge aici”), „do na” („curge pe aici”), „du na” („curge pe aici prin interior”). Pretutindeni există hidronime ce conţin sunetele „d” şi „n”: Dnepr (Nipru), Dordogne, Don, Dnestr (Nistru), Dvina…

În diferite limbi, vii sau moarte, Dunărea are peste o duzină de nume. Când curge prin Germania şi Austria, este de genul feminin. Pe teritoriile slave, Dunărea e de genul masculin, în limbile albaneză şi română îşi reia feminitatea, în timp ce în latină şi în greaca veche este preferată natura masculină. În limbile maghiară şi turcă, Dunărea renunţă complet la gen, întrucât aceste limbi se descurcă şi fără categoria gramaticală a genului. În limba slovenă Dunărea se „dedublează”: Donava, de genul feminin, este fluviul, iar Dunaj, de genul masculin, este oraşul Viena. Multă vreme, Dunărea a avut concomitent două nume: cursul superior al fluviului era denumit cu termenul latin împrumutat din limba celţilor Danubius (Dānuvius), iar cursul inferior era numit prin cuvântul grecesc Ἴστρος. Plinius, Strabon, Ptolemeu se întrebau unde se termină primul fluviu şi unde începe celălalt. Ovidius numea Dunărea fluviul „cu două nume” (bisnominis).

Obârşia Dunării se află în ramificaţia estică a unui masiv muntos nu prea înalt, Schwarzwald (Pădurea Neagră), situat în sud-vestul Germaniei. Acolo, în apropiere de bătrânul orăşel Donaueschingen, la 678 de metri deasupra nivelului mării, se unesc două izvoare limpezi. În legătură cu aceasta, germanii au o legendă romantică despre spiritele apelor – două fete frumoase, două surori, Breg şi Brigach, pe care le-a răpit şi le ţinea prizoniere Stăpânul Muntelui. Surorile se certau deseori, întrucât Breg voia să ajungă la Marea Neagră, în timp ce Brigach năzuia să meargă în vizită la Rin. Stăpânul Muntelui le-a ajutat pe fete să-şi împlinească visurile. El a îndreptat Dunărea spre o mare caldă din sud-est, iar în Dunăre a trimis un afluent izvorât din lacul cu apă rece Bodensee, prin care trece Rinul. Geologia a definit oarecum diferit relaţia dintre Dunăre şi Rin, amestecându-le apele. După ce ia naştere, în apropierea orăşelului Emmendingen, Dunărea intră în pământ (specialiştii numesc acest fenomen „absorbţia apelor de suprafaţă”), după care apare din nou. Apele ei sunt preluate de râul Aach, care se varsă în lacul Bodensee, prin care trece Rinul. Prin această şmecherie uneşte natura Marea Nordului cu Marea Neagră.

Dunărea este singurul fluviu din Europa a cărui măsurare se face nu în sensul curentului, ci în sens invers. Kilometrul zero al Dunării, în partea românească a Deltei, la trei mii de kilometri de Donaueschingen, este marcat pe digul orăşelului Sulina, iar în partea ucraineană (un zero enorm, pe o dală din beton) la capătul insulei fluviale Ankudinov. Atlasele geografice indică o lungime totală a Dunării de 2.845 de kilometri. Nu e puţin, dar nici nu reprezintă recordul mondial, ocupând abia poziţia 29 pe listă, între Brahmaputra din Asia de Sud şi Tocantins din Brazilia. În schimb, în Europa, numai Volga este mai lungă, însă cu mult – cu aproape 800 de kilometri.

Măsurătorile Dunării dau şi alte valori – de pildă, 2.888 de kilometri. Asta dacă măsurăm până la locul de unde izvorăşte Breg, situat la cea mai mare distanţă faţă de punctul convenţional de unire a fluviului cu Marea Neagră. Din punct de vedere strict geografic, probabil că tocmai micul izvor Breg, situat la marginea pădurii, pe o pantă lină a colinei Katzensteig, ar trebui considerat adevărata origine a Dunării. Lângă acest izvor (nu departe de micul târg Furtwangen, pe o proprietate privată de pe teritoriul parcului naţional Südschwarzwald) a fost amplasată o placă memorială. Inscripţia de pe tăbliţa de cupru, montată pe o stâncă acoperită cu muşchi, spune: „Aici, la înălţimea de 1.078 de metri deasupra nivelului mării, la distanţa de 2.888 de kilometri de gurile Dunării şi la o sută de metri de cumpăna apelor Dunării şi Rinului, Mării Negre şi Mării Nordului, izvorăşte Breg, principalul râu care formează Dunărea”.

Un veritabil decor pastoral: o pajişte cu trifoi alb şi păpădie, un gard de scânduri în culori naturale, băncuţe modeste din lemn, în depărtare căsuţa solidă a fermierului. Exact aşa, în nemişcarea coroanei arborilor, în ciripitul păsărilor, în adierea şi şoaptele vântului, în lumina soarelui şi în sclipirea stelelor ar trebui să ni se dezvăluie măreţia lumii. „În Schwarzwald, unde amurgul este veşnic verde,/ Tu te-ai născut sub un brad secular”, i-a spus acum un secol Dunării poetul şi politicianul german Johannes Robert Becher¹. În jurul izvoarelor Dunării sunt într-adevăr păduri de brazi.

Aşa cum se întâmplă de cele mai multe ori, mitul s-a dovedit mai puternic decât realitatea. În ghidurile turistice figurează încă un izvor al Dunării, care, deşi nu are de fapt nicio legătură cu geneza fluviului, în conştiinţa maselor este perceput ca sursă principală. Izvorul se află în Donaueschingen, lângă palatul şi grădina prinţilor Fürstenberg, proprietari de terenuri, mai la dreapta de soclul înalt al catedralei St. Johann. Fürstenbergii, părinţi ai oraşului şi pionieri ai fabricării berii, au dat dovadă de un voluntarism absolut: au poruncit împrejmuirea izvorului cu un zid din piatră şi decorarea acestuia cu o compoziţie sculpturală numită Izvorul Dunării. Am văzut acest bazin în timpul unor reparaţii capitale, cu pereţii din beton jupuiţi până la armătură, cu apa întreruptă temporar de constructori. Cursul de apă generat de izvor a fost greşit botezat Donaubach – pârâul dunărean. Ascuns în conducte subterane, după vreo sută de metri el se varsă în Brigach, care învinge rezistenţa muntelui.

În anul 1910, Fürstenbergii au închinat acest loc ocrotitorului lor, împăratului Wilhelm al II-lea, înconjurând monumentul cu aspect antic cu o pergolă pe patru coloane, numind locul, pompos, „Templul Dunării”. Acest templu al fluviului încă nenăscut se vede bine de pe malul opus al lui Brigach, din faţa muzeului orăşenesc de artă contemporană. În piaţa expoziţiei vin uneori, în scaunele lor cu rotile, bunicuţele de la azilul de bătrâni din apropiere: admiră cele mai interesante exponate – copacul din aluminiu numit Portretul copacului şi ghemul de ţevi din aluminiu numit Portretul pietrei. La un kilometru şi jumătate spre vest, dincolo de un teren vast pentru păşunatul cailor princiari (aparţinând în mod formal tot oraşului Donaueschingen), frumoasele fete, smulgându-se din robia Stăpânului Muntelui, se întâlnesc în sfârşit: Brigach cea lină, cu părul verde, se uneşte aici cu Breg cea dreaptă ca un băţ. Breg arată ca un anost canal artificial, în timp ce Brigach e drăguţă, de o tristeţe firească, are albia împodobită cu alge roşcate ce se leagănă şi se unduiesc fără grabă, întocmai ca locatarele casei de bătrâni St. Michael.

În plasa princiară a Fürstenbergilor, care au dorit să aibă în apropiere un obiectiv geografic cu semnificaţie deosebită, s-au prins mulţi turişti – zeci de milioane –, dar nu şi renumitul scriitor francez Jules Verne. Romanul său de aventuri Pilotul de pe Dunăre e plin de inadvertenţe (pardonabile, ca întotdeauna, la Verne, datorită expresivităţii personajelor, vervei subiectului şi insolenţei joviale a autorului), însă ceea ce a scris popularul scriitor s-a dovedit a fi corect, cel puţin în privinţa lucrurilor importante. „Conform unei legende, care a fost considerată multă vreme adevăr geografic, Dunărea îşi are obârşia în grădina prinţului Fürstenberg”, îşi începe epopeea fluvială Jules Verne. „Leagăn se pare că i-ar fi fost un bazin din marmură din care numeroşi turişti îşi umpleau cupele.” În realitate, bazinul (reabilitat) nu este din marmură, iar umplerea cupei cu apă din el e dificilă, chiar periculoasă, deoarece rişti să te duci de-a berbeleacul peste parapet. De altfel, pentru firul narativ al romanului lui Jules Verne, la fel ca şi pentru cursul Dunării, asemenea fleacuri nu au nicio importanţă.

Wilhelm Shotzer, Vedere spre Donaueschingen, acuarelă, 1827

Un sculptor local, Adolf Heer, creatorul grupului sculptural Donauquelle, a înfăţişat în anul 1895 tânărul fluviu abia ieşit din cristelniţă, în chip de fetiţă sumar îmbrăcată, cu o scoică marină în mână. Un amoraş fără aripi şi o femeie semeaţă în veşminte austere, mama Baar, îi arată acestei micuţe nimfe drumul lung pe care îl are de străbătut. În geografia fizică, Baar este un platou nu prea înalt în continuarea munţilor Schwarzwald. Cine are imaginaţie artistică poate privi şi acest ţinut ca loc de origine a Dunării în sens larg, măcar pentru faptul că fluviul încă nehotărât curge şi prin podişul Baar. Înainte de statuile lui Heer, bazinul de lângă palat fusese împodobit timp de aproape un sfert de secol de un alt grup sculptural, o lucrare a lui Franz Xaver Reich. La drept vorbind, această pereche din gresie nu e prea atrăgătoare; a fost mutată în punctul de origine a Dunării, la confluenţa dintre Breg şi Brigach. În concepţia sculptorului Reich, Baar este de asemenea o mamă, cu însemnele fertilităţii în mâinile viguroase, în timp ce Dunărea cu părul lung, care varsă dintr-o scoică marină un şuvoi de piatră, aduce cu un băieţel despuiat. Monumentul este înconjurat pitoresc de tufe dese de urzici, deasupra lui stau aplecaţi mesteceni, iar pe vreme însorită îţi doreşti să stai o veşnicie acolo, pe bancă, la umbra copacilor. În faţă, pe malul celălalt al lui Brigach, este amplasată o bornă kilometrică pe care scrie 2.779. Este o altă versiune a lungimii marelui fluviu.

În povestirea „Biografia Dunării”, scriitorul sârb Milorad Pavić a ridiculizat confuzia creată în jurul izvoarelor fluviului: „Există doi copii cu acest nume, ambii sunt fiii lui Schwarzwald, iar bastardul nu este cu nimic mai prejos decât fiul legitim. Primul copil al lui Schwarzwald, cel nelegitim, a fost abandonat în munţi, unde trăieşte ca un sălbatic, dat ca ofrandă naturii. Al doilea fiu, cel legitim, a fost înfiat de un conte german. Sau, mai exact, acesta a furat copilul din pădurea din apropiere, l-a dus pe moşia sa, l-a spălat, l-a îngrijit şi i-a construit în faţa palatului său un pătuţ rotund din piatră, în care lumea aruncă monede ca dar pentru bebeluş”.

Acest conte, ne încredinţează neobrăzatul de Pavić, trăieşte şi în ziua de azi la Donaueschingen, numai că acum se ocupă cu fabricarea berii: „Omul care a furat Dunărea nu bea apă!”.

Pe măsură ce fluviul creşte, imaginea sa artistică se maturizează, îmbătrâneşte. Aceasta este una dintre paradigmele filosofiei fluviale. Curgerea liberă a apei este aidoma fluxului vieţii: itinerarul este imprevizibil, însă punctul final este sigur. Fiindcă, oricât de lat, oricât de impetuos este un fluviu, el e totuşi condamnat să se contopească cu marea sau să dispară în nisipuri. Destinul pe care Dunărea l-a pregătit pentru apele izvoarelor Breg şi Brigach nu-i era cunoscut nici ei însăşi; tot astfel şi tânărul poet Johannes Becher, scriind versul profund emoţionant despre natura patriei, nu avea cum să-şi imagineze că în viitor va scrie imnul de stat al Republicii Democrate Germane.

Sculptorul Jan Jiří (Johann Georg) Schauberger, creatorul Fântânii lui Cezar din Piaţa de Sus a oraşului ceh Olomouc (1725), şi-a imaginat Dunărea ca pe un bărbat solid cu barbă, împreunându-şi palmele cu alt bărbat asemenea lui (râul Morava), sub statuia ecvestră a augustului roman. După un secol şi jumătate, când împăratul Austro-Ungariei, Franz Joseph, a decis să dăruiască o monumentală compoziţie din marmură capitalei sale, s-a oprit tot la tematica fluvială. Johann Meixner a cioplit un bărbat musculos dintr-un bloc de marmură de Carrara. Zeul fluviului i-a ieşit lui Meixner mai degrabă teluric decât acvatic, judecând după tandreţea cu care o îmbrăţişează pe frumoasa Vindobona (alegoria Vienei). La picioarele acestei perechi şi-a găsit loc un copilaş din marmură, iar în părţile laterale ale compoziţiei (în aşa-numita rampă a lui Albrecht, aceasta este partea de soclu a palatului-muzeu Albertina) s-au aliniat nişte fete (unele având vâsle în mâini) – afluenţii Dunării –, cu a căror senzualitate probabil că stăpânul lor se va desfăta curând. În anii 1880, ungurul Leó Fessler a construit Fântâna Danubius în piaţa Kálvin din Budapesta (mutată ulterior în piaţa Erzsébet), în conformitate cu tradiţiile antice: Dunărea sa este un impozant Neptun bărbos, cu un trident în mână, iar celelalte râuri importante ale Ungariei sunt în mod cert naiade.

Voi menţiona, în sfârşit, canonul epocii barocului, renumita statuie a Dunării amplasată nu pe malul acesteia, ci aproape de malul Tibrului. Este vorba despre lucrarea lui Gian Lorenzo Bernini Fântâna celor patru fluvii, din piaţa Navona din Roma. Conform afirmaţiilor biografului lui Bernini, în anul 1644, din cauza uneltirilor duşmanilor săi, acesta nu a fost admis la concursul pentru proiectul monumentului închinat gloriei papale, care ar fi încadrat un obelisc egiptean cu înălţimea de 30 de metri. Cu toate acestea, protectorul sculptorului, prinţul Niccolò Ludovici, căsătorit cu nepoata papei Inocenţiu al X-lea, are ideea să amplaseze în apartamentul sfântului părinte macheta fântânii lui Bernini. Acesta, cucerit de perfecţiunea proiectului, a anulat concursul, iar Bernini a primit o comandă avantajoasă. Ideea proiectului consta în întruchiparea măreţiei Vaticanului prin înfăţişarea principalelor fluvii din cele patru colţuri ale lumii cunoscute pe atunci de creştini. În această trecere în revistă, Dunărea reprezenta Europa, având ca parteneri Nilul, Gangele şi La Plata. Sculptat în marmură, cu o constituţie atletică, celui mai apropiat fluviu de Vatican din punct de vedere geografic Bernini nu i-a încredinţat o vâslă sau un alt simbol acvatic, ci emblema puterii supreme, stema suveranului pontif – un scut pe care era înfăţişată o porumbiţă cu o ramură de măslin în cioc, simbolul familiei papale Panfili.

Nimănui nu-i trecea prin cap să pună la îndoială originea nepământeană a apelor. („Toate râurile sunt copiii cerului”, a spus poetul). Prima protectoare divină a Dunării este considerată zeiţa Danu (Donau). Celţii venerau această zeitate, pe care o considerau mama a tot ce există, păstrătoarea izvorului vieţii – „apele sacre ale cerurilor” – şi soţia zeului Bile, cel care trecea sufletele morţilor pe lumea cealaltă, pe apele de dincolo de mormânt. Pe columna lui Traian din Roma, ridicată de arhitectul Apollodor în cinstea victoriei oştilor imperiului asupra triburilor dacilor, este înfăţişat zeul Danubius. Acesta urmăreşte cum soldaţii legiunilor forţează Dunărea pe un pod de vase. Danubius a devenit primul locuitor fluvial al cerurilor, a cărui imagine a apărut pe faţa unei monede. Este vorba de denar (lat. denarius), o mică monedă din argint de la începutul secolului al II-lea, din timpul domniei aceluiaşi împărat Traian.

Fiecăruia dintre cei aproape trei mii de kilometri ai Dunării îi revin aproximativ câte trei ani de istorie a omenirii, studiată mai mult sau mai puţin detaliat, dacă nu luăm în calcul şi acea perioadă întunecată şi îndelungată din trecutul civilizaţiei când oamenii nu erau încă pe deplin oameni. Sunt curios cu ce cuvânt au denumit ei marele fluviu întunecat ce curgea cine ştie de unde şi încotro şi ce gândeau despre el. Credeau oare că fluviul a apărut din chica zburlită a vreunei zeităţi, asemenea adepţilor hinduismului, care considerau că Gangele curge din părul încâlcit al zeului Shiva? În legendele populare, menţionează filosoful francez Gaston Bachelard în lucrarea Apa şi visele, există nenumărate râuri care au luat naştere din micţiunea unor uriaşi: „Şi Gargantua, plimbându-se, a inundat fără să vrea un întreg sat francez… O singură picătură de apă tare este de ajuns şi pentru a crea lumea, şi pentru a risipi noaptea”.

Şi totuşi, de unde, dacă nu de la bunul Dumnezeu, a apărut Dunărea? Acum 65 sau 66 de milioane de ani, continentele desprinse din vechiul supercontinent Gondwana s-au ciocnit de un alt vechi supercontinent, Laurasia. În urma acestui impact a luat naştere o zonă muntoasă ce se întindea de la Pirineii până la Alpii de azi, iar vechiul ocean Tetis a fost împărţit în mai multe bazine cu adâncime relativ mică. Fostă cavitate a oceanului Tetis, Marea Neagră este considerată o relicvă a acestuia. Pe locul actualei câmpii a Dunării, acum aproximativ zece milioane de ani clipoceau apele Mării Panonice, unită cu Marea Mediterană de astăzi. Apa Mării Panonice a secat ori s-a scurs acum şase sute de mii de ani. Insulele s-au transformat în dealuri, fundul mării a devenit vale. În linii mari, din punct de vedere paleografic, de atunci nu s-a întâmplat nimic semnificativ în acest spaţiu. Aproximativ din acea perioadă curge Dunărea din Pădurea Neagră spre Marea Neagră.

Prima descriere a Dunării ajunsă până la noi a făcut-o, la mijlocul secolului al V-lea î.Hr., istoricul grec Herodot. El i-a dedicat fluviului cinci paragrafe din cartea a patra a Istoriilor, intitulată Melpomene, după numele muzei tragediei. Dunărea, „fluviul cu cinci guri”, este situată în vestul ţării sciţilor, „un ţinut bogat în iarbă şi bine irigat”. „Istrul este cel mai mare dintre fluviile pe care le cunoaştem”, ne împărtăşeşte Herodot din observaţiile sale, „iarna şi vara are aceeaşi mărime. Este primul fluviu din vestul Sciţiei; este cel mai mare pentru că în Istru se varsă şi alte râuri, de aceea este atât de plin de apă… Istrul străbate toată Europa şi se varsă în mare la marginea Sciţiei”. În general, Herodot a descris corect cursul inferior al Dunării şi a enumerat 13 dintre afluenţii săi. În schimb, vechii greci confundau cursurile mijlociu şi superior ale fluviului şi reprezentau pe hartă izvoarele Istrului când pe pantele Alpilor, când în Pirinei, când în ţara hiperboreenilor. Mai sus de defileul cu multe cataracte cunoscut astăzi sub numele de Porţile de Fier corăbiile greceşti nu au reuşit să urce.

Se presupune că informaţii corecte despre originea Dunării au obţinut romanii în timpul împăratului Tiberius (secolul I d.Hr.), de la germanii luaţi prizonieri în lupte. Herodot a fost primul care a menţionat şi un alt fluviu european important, Volga (pe care el îl numea Oar), deşi considera că aceasta se varsă în lacul Meotic (Marea Azov), nu în Marea Hyrcaniei (Caspică). Cu două sute şi ceva de ani înainte de Herodot, compatriotul său, Hesiod, a numit Istrul „fratele Nilului”.

Din acea epocă îndepărtată, Dunărea a fost analizată, studiată, caracterizată prin toate procedeele posibile de sute şi chiar de mii de ori, de-a lungul şi de-a latul, de la izvoare până la vărsare, de la prima până la ultima picătură. Cea mai fundamentată ştiinţific descriere a fluviului ne-a fost lăsată de naturalistul italian Luigi Ferdinando Marsigli, în primele decenii ale secolului al XVIII-lea. Acesta a trasat pe hartă o frontieră fluvială de aproape o mie de kilometri între Imperiul Habsburgic şi teritoriile otomane. Marsigli a terminat logic scara comparativă a dimensiunii fluviilor: în concepţia sa, Dunărea îl întruchipa pe cel mai respectat zeu antic, bătrânul şi puternicul Saturn, încă neameninţat de construcţia hidrocentralelor. Poate că Marsigli avea dreptate: numai un asemenea gigant putea să care anual în Marea Neagră peste două sute de kilometri cubi (încercaţi să vă imaginaţi un asemenea volum!) de apă dulce. Şi toate acestea numai pentru ca, la aproape trei mii de kilometri în amonte, la marginea unei păduri dese din Germania, o fetiţă din marmură cu o scoică în mână să scuture din nou cu vârful degetelor câteva picături de apă cristalină în izvorul limpede. Aşa are loc circuitul apei în natură.

Savant, militar, inginer, aventurier, contele italian Marsigli (1658-1730) a lăsat o descriere a bazinului dunărean în mai multe volume, care ilustrează excelent totalitatea cunoştinţelor sale din domeniul geografiei, hidrologiei, mineralogiei, faunei şi florei zonei fluviale. Provenit dintr-o bogată familie de nobili din Bologna, Marsigli a întreprins în tinereţe o lungă călătorie prin Imperiul Otoman, iar în anul 1681 a scris prima sa carte de călătorie, intitulată Bosfor. Apoi a intrat în slujba împăratului Leopold I de Habsburg. Într-o bătălie cu armata otomană a fost rănit, luat prizonier şi făcut sclav: tânărul ofiţer a fost vândut marelui vizir Kara Mustafa-paşa, în convoiul căruia Marsigli a fost curând martorul asediului Vienei, soldat cu eşecul sultanului Mehmed al IV-lea. În anul 1684, contele a reuşit să revină în armata austriacă, în calitate de inginer militar, iar în 1686 a participat la cucerirea Budei şi a primit comanda unui regiment de infanterie. În anul 1699 s-a aflat în fruntea comisiei de demarcaţie a frontierelor dintre Imperiul Habsburgic, Republica Veneţiană şi Imperiul Otoman. Timp de 15 ani, Marsigli a întocmit diferite descrieri ale Dunării, a făcut măsurători ale adâncimii şi debitului, a analizat gustul, mirosul, proprietăţile chimice ale apei şi ale gheţii, a făcut schiţe ale albiei fluviale, precum şi ale smârcurilor şi bălţilor învecinate. El a fost primul care a fixat corect pe hartă principalele meandre ale Dunării: cotitura bruscă spre sud mai sus de Buda şi cotul brusc spre est la sud de Ilok. Cariera de ofiţer a lui Marsigli nu a fost atât de strălucită precum au fost cercetările sale ştiinţifice. La începutul războiului pentru succesiunea la tronul Spaniei, regimentul lui Marsigli a fost transferat la Baden-Württemberg; la începutul anului 1703, generalul a fost trimis în cetatea Breisach pe Rin. În acea vară, oraşul a fost înconjurat de inamicii francezi. Evaluând situaţia, comandamentul garnizoanei a decis capitularea. Curând, contele a fost destituit din funcţie, acuzat de trădare şi laşitate. Tribunalul a judecat 27 de ofiţeri ai garnizoanei Breisach, comandantul cetăţii a fost executat, iar lui Marsigli i-au fost retrase gradele militare şi distincţiile, i-a fost ruptă spada deasupra capului şi a fost alungat în mod ruşinos din armata habsburgică. Considerând procesul incorect, contele a încercat să atace în justiţie verdictul, dar împăratul Leopold nu a dat dovadă nici de clemenţă, nici de înţelegere. Marsigli a părăsit curtea de la Viena şi a continuat să lupte pentru reabilitarea numelui său. A publicat în Elveţia o apologie în patru limbi a capitulării cetăţii Breisach sub deviza „Mi-au frânt spada, nu şi spiritul”. Supărarea pe împărat l-a determinat pe Marsigli să ia parte la coaliţia antihabsburgică, în calitate de persoană de încredere a papei de la Roma, însă nici această acţiune nu i-a adus contelui glorie şi onoruri. În anul 1706 şi-a reluat cercetările din domeniul ştiinţelor naturii în sudul Franţei, apoi s-a întors în Bologna natală, unde a luat parte la înfiinţarea Academiei Artelor şi a Institutului de Ştiinţe, care există şi în prezent. Opusul fluvial al lui Marsigli – Danubius Pannonico-mysicus: observationibus geographicis, astronomicis, hydrographicis, historicis, physicis – a fost integral publicat abia în anul 1726, în Olanda. Autorul a şters dedicaţia adresată împăratului Leopold, conţinută în manuscris. Un amplu atlas al Dunării, anexă a lucrării lui Marsigli, a apărut după alţi 25 de ani. Marsigli a fost un talentat savant enciclopedist al Epocii Luminilor.

Un alt model de studiu scrupulos al fluviului este lucrarea în trei volume (totalizând 2.164 de pagini şi cântărind şase kilograme) intitulată Navigaţia şi coborârea pe cursul superior al Dunării. Autorul acestui studiu este inginerul austriac Ernst Neweklowsky, care, timp de 50 de ani, la începutul secolului XX, a avut diverse slujbe în navigaţie, în toate regimurile politice. Cu pedanteria caracteristică nemţilor, meticulosul Neweklowsky a observat în cele mai mici detalii, a numărat, a numerotat, a transcris, a inventariat toată economia nautică din zona răspunderii sale profesionale, de la vărsarea râului Iller în Dunăre (ceva mai sus de oraşul Ulm) până la Viena. Asta înseamnă 660… ba nu, scuzaţi-mă, herr inginer, 659 de kilometri. Un singur om, probabil, a reuşit să studieze Dunărea mai temeinic decât Neweklowsky: înotătorul sloven pe distanţe lungi Martin Strel. În 2000, el a străbătut înot fluviul, aproape de la izvoare până la vărsare, în 58 de zile. Strel, de profesie instructor de flamenco, este cunoscut datorită traversării fluviilor Yangtze, Mississippi şi Amazon. Abia el poate formula o opinie despre fluvii din interior. Big River Man şi-a capitalizat succesul cum s-a priceput mai bine: produce vin roşu cu mărci „fluviale”.

Cu totul altfel a văzut Dunărea, cu mult înainte de Neweklowsky şi de Strel, poetul şi oratorul din epoca declinului Romei, Decimus Magnus Ausonius, profesorul viitorului împărat Gratianus. În anul 368, Ausonius a însoţit oastea romană în campania de pe Rin. În tabăra aşezată nu departe de confluenţa izvoarelor Breg şi Brigach, Ausonius, în general un autor destul de anost, a scris câteva poezii pline de rafinament, pentru care a primit în dar, de la împărat, o frumoasă prizonieră din prada de război, Bissula. În hexametri şi pentametri melancolici, sexagenarul Ausonius a cântat frumuseţea alemancei cu ochi albaştri, căreia, întors la Roma, i-a dăruit libertatea, făcând-o egală cu sine, cetăţeană a imperiului. Poetic vorbind, datorită lui Ausonius, lângă izvoarele Dunării, barbara Bissula a devenit cetăţeană romană. Pe căile artistice dunărene ale războiului şi iubirii au păşit pe urmele lui Decimus Magnus Ausonius mulţi literaţi, iar fluxul acestora nu a secat nici până în ziua de azi.

Cartea de căpătâi a oricărui cercetător al Europei Centrale şi de Sud-Vest este lucrarea istoricului şi filosofului italian Claudio Magris, apărută în 1986 şi intitulată Dunărea. În ultimele decenii, nimeni nu a studiat mitul dunărean atât de multilateral, nimeni nu a scris despre bătrânul fluviu european cu atâta pricepere şi pasiune ca acest venerabil profesor de germanistică din Triest. În centrul reflecţiilor lui Magris se află chestiunea misiunii civilizatoare a Dunării. Care este aceasta? Să poarte apele sacre ale germanilor spre răsărit? Să irige, în sensul propriu şi filosofic al cuvântului, acest „pământ în veşminte din postav verde”? Să slujească drept vas pentru misticismul maghiar şi slav? Să fie, ca în istoria antică, purtătoarea energiei brute a barbarilor din răsărit? Sau poate că are dreptate un alt călător încercat, englezul Peter Ackroyd, autorul cărţii Tamisa. Fluviul sacru, care a remarcat următoarele: „Apa este o oglindă. Nu are formă proprie şi nici sens propriu. Fluviul este reflexia împrejurărilor, geologice sau economice, apa cuprinde totul şi de aceea este transparentă”.

Ultima descriere a Dunării renumită pe plan internaţional a fost făcută în anul 2004 de doi australieni tineri pe atunci, filosoful Daniel Ross şi regizorul de film David Barison. Ei au parcurs drumul de la vărsare la izvoarele fluviului realizând înregistrări video cu o durată totală de aproape 50 de ore. Reportajele fluviale montate de Ross şi Barison alternează cu fragmente din dialogurile cu mari gânditori europeni: filosofii Philippe Lacoue-Labarthe, Jean-Luc Nancy, Bernard Stiegler² , precum şi cu regizorul de film Hans-Jürgen Syberberg, autorul peliculei cu durata de şapte ore Hitler. Film din Germania. Pe lângă unele chestiuni existenţiale de ordin general, toate aceste dialoguri dunărene au gravitat în jurul cursurilor pe care le ţinea un alt mare filosof, Martin Heidegger, despre natura creaţiei poetice, luând ca exemplu imnul „Istrul”, scris la începutul secolului al XIX-lea de Friedrich Hölderlin, reprezentant de seamă al poeziei germane. Cu două sute de ani în urmă, Hölderlin, a cărui creaţie este considerată o tendinţă semnificativă nu numai a poeziei germane, ci şi a poeziei universale, a cântat natura Dunării şi, reflectând la geniul german şi la cultura germană, a comparat Istrul cu Rinul, căruia, se înţelege, i-a închinat de asemenea un imn.

În 1942, rectorul universităţii din Freiburg, Martin Heidegger, comentând sensul ascuns al operei poetului autor de imnuri, a sesizat relaţiile dintre cultura germană şi cea antică, precum şi haosul în care a aruncat Europa şi lumea întreagă cel de-al Doilea Război Mondial. Heidegger îi simpatiza în mod deschis pe naţional-socialişti şi toată perioada cât aceştia s-au aflat la putere a făcut parte, chiar dacă numai formal, din partidul hitlerist, motiv pentru care, după război, pentru o perioadă de câţiva ani, a fost înlăturat de la catedră. Unii critici consideră convingerile sale o greşeală tragică, argumentând că poziţia politică nu are nicio legătură cu opiniile ştiinţifice; alţii sunt convinşi că susţinerea naţional-socialismului aruncă o umbră asupra întregii activităţi a filosofului. Autoritatea lui Hölderlin, talentul lui Heidegger şi sumbra sa experienţă socială au transformat cursurile despre imnul „Istrul” (publicate integral în anul 1984) în subiectul unei dispute complicate despre bine şi rău, despre caracterul efemer al vieţii şi veşnicia morţii, despre asemănările dintre comunism şi nazism, despre fluviul vieţii şi despre viaţa fluviului.

Ilustrând peisajele dunărene cu intervenţiile erudiţilor lor interlocutori despre comentariile lui Heidegger la operele lui Hölderlin, Barison şi Ross au dat lovitura: pelicula lor cu durata de trei ore, realizată cu un buget mic, a obţinut premii la festivalurile internaţionale de film, devenind pentru câţiva ani şlagărul intelectual al Europei. Iată cum au explicat Ross şi Barison proiectul lor deloc simplu: „Străbătând Iugoslavia distrusă de recentul război, Ungaria ocupată cu reconstituirea mitologiei naţionale, Germania, care reprezintă în acelaşi timp inima noii Europe şi fantoma celei vechi, Dunărea ca atare rămâne principalul obiect al studiului. Discuţia se desfăşoară în jurul celor mai provocatoare probleme ale epocii noastre – casă şi locuri natale, cultură şi memorie, tehnologie şi ecologie, politică şi război –, probleme care ne frământă şi pe noi la fel cum l-au preocupat în 1942 pe Heidegger”.

Pe lângă spiritul de sacrificiu al creatorilor săi (aceştia au întreprins o acţiune riscantă, fără a avea garanţia că vor reuşi să ajungă de pe cursul inferior al fluviului până la izvoarele sale), acest film documentar atrage şi prin curiozitatea arzătoare, poate puţin naivă, pentru problemele-cheie ale Europei secolului XX a realizatorilor Ross şi Barison, crescuţi în celălalt capăt al lumii. În poemul „Istrul”, Dunărea este doar o figură de stil, un fundal pe care s-au desfăşurat dramele războaielor mondiale şi apoteoza giganticelor şantiere ale totalitarismului. Dunărea este orizontul de apă al noii Europe, ca o lance strâmbă de la vest la est, pe care istoria a înşirat sute de evenimente. Prin aceasta este interesantă, ca niciun alt fluviu al bătrânului continent. Nu există în Europa un alt martor mai încercat al durerilor şi chinurilor prin care a trecut această lume veche pentru a se transforma într-o lume nouă. Aici, cu multe secole în urmă, s-au împletit liniile de forţă ale lumilor germanice, romane, slave, ugrice, orientale. Aici a apărut Europa contemporană. Aceste maluri au fost martorii dominaţiei şi prăbuşirii a cel puţin şapte imperii: Roman, Bizantin, Habsburgic, Otoman, German, nazist, sovietic. Popoare diferite au înălţat pe aceste maluri panteonuri pentru zeii lor nemuritori şi pentru eroii căzuţi, creând mituri dunărene sublime sau tragice. De la fostul lagăr de concentrare nazist Mauthausen până la fostul oraş al viitorului socialist Stalinváros, construit din beton în câmp deschis, de la fundaţii până la coşurile de fum ale fabricilor, este aproape o zi de navigat fără grabă pe fluviu.

Ei, ce să-i faci?, e timpul să apucăm vâslele. E timpul să înălţăm pânzele. „E timpul să trecem râul acesta prin vad.”³ Personal, aproape că am reuşit un astfel de act eroic pe primii metri dunăreni, lângă podul din apropierea drumului ce ocoleşte Donaueschingen, de la aerodromul sportiv local până la orăşelul Hüfingen. Torpilând Brigach dinspre dreapta, Breg formează aici un banc de nisip cu o pernă din prundiş mărunt, îngustând Dunărea abia formată până la 17 metri. De dragul triumfului cunoaşterii asupra naturii, eram gata să-mi sacrific, dacă nu viaţa, măcar blugii cei noi, suflecaţi până deasupra genunchilor. Din păcate, mult mai prudenta mea companioană m-a împiedicat să mă avânt în luptă cu stihia. Sora mea mai mare a uzat de dreptul interdictiv al primului născut. „Dacă erai călare era altă treabă!”, mi-a spus ea, iar eu nu am găsit niciun contraargument. Ne-am mulţumit cu forţarea primului afluent al Dunării. Conform hărţilor, Stille Musel este un râu de importanţă locală, cu o lungime de 15 kilometri, însă în realitate nu e decât un pârâu – ce-i drept, viguros şi răcoritor. De pe malul celălalt trăgeau cu ochiul la traversarea noastră stângace, zâmbind ironic, nişte biciclişti care treceau în viteză dinspre vest spre est. Se întorceau probabil de la monumentul fals din Donaueschingen şi mai mult ca sigur au crezut minciuna sfruntată a Fürstenbergilor. Viteza îi împiedica să vadă şi să înţeleagă că apele pure din Schwarzwald formează Dunărea sfântă nu oriunde, ci chiar aici.

Cu două secole în urmă, Friedrich Hölderlin, în imnul „Istrul”, a scris despre acest fluviu următoarele: „El este nesupus, nu are linişte;/ De ce mai este el în stare/ Nimeni nu ştie”. Pe cei aproape trei mii de kilometri de drum de la Schwarzwald până la Marea Neagră, Dunărea străbate teritoriile a zece state. Donau, Danube, Duna, Dunărea, Dunav, Danubius, Tuna, Istru – toate acestea sunt numele aceluiaşi fluviu. Cel mai tulbure dintre toate marile fluvii europene. Şi nu e deloc albastru.

1. Johannes Robert Becher (1891-1958) – reprezentant de seamă al realismului socialist în literatura germană. Membru al Partidului Comunist German din momentul înfiinţării acestuia, în anul 1918. Autorul poemelor „La mormântul lui Lenin” (1924) şi „Măreţul plan” (1931), al romanului pacifist Levisite sau Unicul război drept (1926). După venirea naziştilor la putere, a fugit din Germania în URSS şi s-a întors în patrie în 1945. Membru al CC al Partidului Socialist Unit din Germania. Autor al textului imnului de stat al RDG, cântecul Renaşterea din ruine. În ultimii ani de viaţă a ocupat postul de ministru al Culturii în RDG. Laureat al Premiului internaţional Stalin „Pentru întărirea păcii între popoare”.

2. Philippe Lacoue-Labarthe (1940-2007) – filosof, traducător şi critic literar francez, preşedintele Colegiului Internaţional al Filosofilor. Jean-Luc Nancy (n. 1940) – filosof francez, autorul teoriei asocierii ca mod de convieţuire, profesor la Universitatea din Strasbourg, coautor la unele lucrări ale lui Lacoue-Labarthe. Bernard Stiegler (n. 1952) – filosof franco-german, profesor şi lector la câteva universităţi europene, director al Institutului de Cercetări şi Inovaţii, fondatorul grupului politico-cultural Ars industriales; filosofia a început să-l pasioneze în timpul executării pedepsei cu închisoarea (1978-1983) la care fusese condamnat pentru participarea la un atac armat.

3. Citat din compoziţia Vadul a lui Boris Grebenşcikov, un cântăreţ rock renumit în Rusia.