Bill Bryson

Acasă

O istorie a vieţii private

Traducere de Ciprian Şiulea

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3160-5

ISBN PDF: 978-973-46-3161-2

ISBN print: 978-973-46-2583-3

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Foto copertă: © Glenda Powers/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BILL BRYSON, născut în SUA, locuieşte de mult timp în Marea Britanie. A lucrat ca jurnalist şi a fost rector al Universităţii Durham. Este autorul mai multor jurnale de călătorie, ca şi al unui bestseller de ştiinţă popularizată, A Short History of Nearly Everything, care a fost distins cu Aventis Prize şi Descartes Science Communication Prize.

Lui Jesse şi Wyatt

Introducere

La ceva timp după ce ne-am mutat într-o fostă casă parohială anglicană dintr-un sat liniştit şi neînsemnat din Norfolk, am fost nevoit să urc în pod să caut sursa unui picurat lent, dar misterios. Cum în casa noastră nu există trepte spre pod, pentru a verifica am fost nevoit să urc o scară mobilă înaltă şi să mă răsucesc dizgraţios printr-un chepeng din tavan, acesta fiind şi motivul pentru care nu urcasem acolo pînă atunci (şi nici nu am revenit apoi cu entuziasm).

După ce, în sfîrşit, m-am prăbuşit pe podea în semiîntuneric şi praf şi m-am ridicat cu greu în picioare, am fost surprins să descopăr o uşă secretă, care nu se vedea de nicăieri din afara casei, pe un perete exterior. Uşa s-a deschis uşor spre un spaţiu îngust din pod, cam cît tăblia unei mese, între frontoanele din faţa şi din spatele casei. Casele victoriene oferă adesea surprize arhitecturale, dar aceasta era cu totul de neînţeles: era imposibil de explicat de ce se străduise un arhitect să pună o uşă către un spaţiu lipsit de o utilitate sau un scop evident, însă acest spaţiu avea efectul magic şi neaşteptat de a oferi cea mai minunată privelişte.

Te cuprinde întotdeauna emoţia cînd priveşti un colţ de lume pe care îl cunoşti bine, dar pe care nu l-ai mai văzut pînă atunci din acel unghi. Mă aflam la cincizeci de picioare, probabil, deasupra solulului, ceea ce în centrul Norfolkului înseamnă că te poţi bucura de o panoramă. În faţă am văzut imediat vechea biserică de cremene căreia casa noastră îi fusese odată anexă. Dincolo de ea, pe o pantă lină şi separat de biserică şi de casa parohială, era satul de care aparţineau amîndouă. În depărtare, în cealaltă direcţie, se ridica Wymondham Abbey, o splendoare medievală dominînd linia orizontului la sud. Pe un cîmp aflat la jumătatea distanţei, un tractor duduia, trăgînd linii drepte pe sol. Toate celelalte privelişti, în fiecare direcţie, alcătuiau un peisaj rural englezesc, liniştit, plăcut şi etern.

Ceea ce dădea o anumită nemijlocire tuturor acestora era faptul că, doar cu o zi înainte, parcursesem pe jos o bună parte din toată această zonă împreună cu un prieten pe nume Brian Ayers. Brian tocmai se pensionase din postul de arheolog-şef al comitatului şi probabil că nimeni altcineva în viaţă nu ştie mai multe decît el despre istoria şi peisajul Norfolkului. Nu fusese niciodată la biserica din satul nostru şi era nerăbdător să arunce o privire. E o clădire impunătoare şi veche, mai bătrînă decît Notre Dame din Paris, şi datează cam din aceeaşi perioadă cu catedralele din Chartres şi Salisbury. Dar Norfolkul e plin de biserici medievale – are 659 de astfel de biserici, mai multe pe kilometru pătrat decît oriunde altundeva în lume –, aşa că e uşor să treci cu vederea pe oricare dintre ele.

— Ai observat vreodată, m-a întrebat Brian în timp ce intram în curtea bisericii, că bisericile de ţară par aproape întotdeauna că se scufundă în pămînt?

Mi-a arătat că această biserică se înălţa într-o uşoară adîncitură, ca o greutate aşezată pe o pernă. Fundaţia bisericii era cam la trei picioare sub nivelul curţii.

— Ştii de ce e aşa?

Am recunoscut, cum o fac adesea în timp ce îl însoţesc pe Bill, că nu aveam habar.

— Ei bine, nu e din cauză că biserica se scufundă, a spus Brian zîmbind. Ci pentru că s-a înălţat curtea bisericii. Cam cîţi oameni crezi că sînt îngropaţi aici?

Am aruncat o privire, încercînd să îmi dau seama, la lespezile de mormînt şi am spus:

— Nu ştiu. Optzeci? O sută?

— Cred că s-ar putea să subestimezi puţin, a răspuns Brian cu o seninătate binevoitoare. Gîndeşte-te. O parohie de ţară ca asta are în medie 250 de enoriaşi, ceea ce înseamnă aproximativ o mie de adulţi morţi pe secol, plus cîteva mii de alte suflete sărmane care nu au reuşit să ajungă la maturitate. Înmulţeşte asta cu numărul secolelor de cînd e biserica acolo şi vei vedea că aici avem nu optzeci sau o sută de morminte, ci probabil, să zicem, cam douăzeci de mii.

Asta era, nu uitaţi, la doar cîţiva paşi de uşa mea de la intrare.

— Douăzeci de mii? am spus eu.

Brian a dat din cap cu detaşare.

— Se înţelege de la sine, asta înseamnă o masă foarte mare. De asta s-a înălţat pămîntul cu trei picioare.

M-a lăsat o clipă să asimilez informaţia, apoi a continuat:

— Există o mie de parohii în Norfolk. Înmulţeşte toate secolele de activitate umană cu o mie de parohii şi obţii o imensă cultură materială.

Brian a privit la cele cîteva clopotniţe din zare.

— De aici se văd zece-douăsprezece alte parohii, deci probabil că e vorba de aproximativ un sfert de milion de morminte chiar aici, în vecinătate – totul într-un loc care n-a fost niciodată altfel decît liniştit şi rural, unde nu s-a întîmplat niciodată mare lucru.

Acesta era felul lui Brian de a explica de ce un ţinut bucolic şi slab populat ca Norfolkul putea produce 27.000 de descoperiri arheologice pe an, mai mult decît oricare alt comitat din Anglia.

— Oamenii lasă obiecte pe aici de foarte mult timp – dinainte ca Anglia să fie Anglia.

Mi-a arătat o hartă a tuturor descoperirilor arheologice cunoscute din parohia noastră. Aproape fiecare cîmp dăduse cîte ceva – unelte neolitice, ceramică şi monede romane, broşe saxone, morminte din Epoca Bronzului, gospodării vikinge. Chiar lîngă proprietatea noastră, un fermier care traversa un cîmp a găsit în 1985 un pandantiv roman falic, rar şi imposibil de confundat.

Pentru mine, această descoperire a fost şi rămîne uimitoare: imaginea unui bărbat în togă care stă pe ceea ce acum este marginea proprietăţii mele şi se pipăie peste tot, dîndu-şi seama consternat că şi-a pierdut suvenirul preţuit, care apoi zace în pămînt timp de şaptesprezece sau optsprezece secole, de-a lungul a nesfîrşite generaţii de activitate umană, pe parcursul trecerilor saxonilor, vikingilor şi normanzilor, în timpul formării limbii engleze, naşterii naţiunii engleze, dezvoltării continue a monarhiei şi tuturor celorlalte, iar în cele din urmă e ridicat de jos de un fermier de la sfîrşitul secolului XX, probabil la fel de consternat.

Cum stăteam pe acoperişul casei mele, absorbit de această privelişte neaşteptată, mi-am dat seama ce grozav era că, în două mii de ani de activitate umană, singurul lucru care atrăsese atenţia lumii exterioare fie şi pentru scurt timp fusese descoperirea unui pandantiv falic roman. Restul erau doar secole şi secole de oameni văzîndu-şi în linişte de treburile lor zilnice – mîncînd, dormind, făcînd sex, încercînd să se distreze – şi mi-am dat seama că, de fapt, asta e în principal istoria: mase de oameni care fac lucruri obişnuite. Pînă şi Einstein va fi petrecut mari perioade din viaţa sa gîndindu-se la vacanţe sau la noul lui hamac sau la cît de gingaşă era glezna tinerei care cobora din tramvai pe trotuarul celălalt. Acestea sînt tipurile de lucruri care ne umplu viaţa şi gîndurile, şi totuşi noi le tratăm drept neesenţiale şi nedemne a fi luate în serios. Nu ştiu cîte ore din anii de şcoală le-am petrecut studiind Compromisul Missouri sau Războiul Rozelor, dar numărul lor l-a depăşit cu mult pe cel pe care am fost încurajat sau lăsat să-l acord istoriei mîncatului, dormitului, sexului sau încercării de a ne distra.

Aşadar, m-am gîndit că ar putea fi interesant ca, într-o carte, să iau în considerare lucrurile obişnuite din viaţă, să le acord atenţie măcar o dată şi să le tratez ca şi cum şi ele ar fi importante. Privind prin casă, am fost uimit şi puţin înfricoşat cînd mi-am dat seama cît de puţin ştiam despre lumea domestică din jurul meu. Într-o după-amiază, în timp ce stăteam la masa din bucătărie jucîndu-mă cu solniţa şi piperniţa, mi-am dat seama că nu aveam habar de ce, dintre toate condimentele din lume, sîntem atît de ataşaţi de sare şi piper. De ce nu piper şi cardamon, să zicem, sau sare şi scorţişoară? Şi de ce furculiţele au patru dinţi şi nu trei sau cinci? Trebuie să existe motive pentru toate acestea.

Îmbrăcîndu-mă, m-am întrebat de ce toate sacourile mele au un şir de nasturi inutili la fiecare mînecă. Am auzit la radio o referire la cineva care plătea pentru room and board şi mi-am dat seama că nu ştiu despre ce este vorba1. Dintr-odată casa mi s-a părut un loc misterios.

Aşa că mi-a venit ideea să călătoresc prin ea, să mă plimb din cameră în cameră şi să analizez modul în care fiecare dintre ele a avut un rol în evoluţia vieţii private. Baia va fi o istorie a igienei, bucătăria – a gătitului, dormitorul – a sexului, morţii şi dormitului şi aşa mai departe. Mi-am propus să scriu o istorie a lumii fără să ies din casă.

Trebuie să mărturisesc că ideea era destul de tentantă. Terminasem de curînd o carte prin care am încercat să înţeleg universul şi cum este el alcătuit, ceea ce a însemnat un demers destul de ambiţios, după cum veţi putea aprecia. Aşa că ideea de a mă ocupa de ceva atît de bine delimitat şi de agreabil de finit precum o veche casă parohială dintr-un sat englez mă atrăgea în mod evident. Iată o carte pe care o puteam scrie în papuci de casă.

De fapt nu a fost deloc aşa. Casele sînt magazii uimitor de complexe. Ceea ce am aflat, spre marea mea surpriză, este că orice s-ar întîmpla în lume – orice este descoperit, creat sau disputat cu înverşunare – ajunge în cele din urmă, într-un mod sau altul, în casele noastre. Războaiele, perioadele de foamete, Revoluţia Industrială, Iluminismul – toate sînt acolo, în canapelele, cuferele şi sertarele noastre, ascunse în faldurile perdelelor noastre, în moliciunea şi puful pernelor, în vopseaua de pe pereţi şi în apa din ţevile noastre. Aşa că istoria vieţii într-o gospodărie nu este doar o istorie a paturilor, canapelelor şi aragazurilor, după cum presupusesem eu vag că ar fi, ci a scorbutului, guanoului, Turnului Eiffel, ploşniţelor, furtului de cadavre şi cam a tot ce s-a întîmplat vreodată. Casele nu sînt refugii din calea istoriei, ci locul în care sfîrşeşte istoria.

Nu cred că e nevoie să amintesc că istoria de orice tip are tendinţa să se lungească. Pentru a cuprinde povestea vieţii private într-un singur volum, a fost evident de la început că va trebui să fiu chinuitor de selectiv. Aşadar, deşi din cînd în cînd mă aventurez în trecutul îndepărtat (nu poţi vorbi despre băi fără să vorbeşti despre romani, spre exemplu), ceea ce urmează se concentrează în principal asupra evenimentelor din ultimii aproximativ 150 de ani, cînd lumea modernă s-a născut cu adevărat – întîmplător, exact de cînd există casa prin care sîntem pe punctul de a ne plimba.

Sîntem atît de obişnuiţi să avem foarte mult confort în viaţa noastră – să fim curaţi, încălziţi şi bine hrăniţi –, încît uităm cît de recente sînt cele mai multe dintre lucrurile din jur. De fapt, ne-a luat o veşnicie să realizăm aceste lucruri, iar cele mai multe au venit apoi dintr-odată. Cum s-au întîmplat toate acestea şi de ce a durat atît de mult să le obţinem constituie subiectul paginilor următoare.

Deşi nu am numit satul în care se află vechea casă parohială, trebuie să menţionez că această casă este reală, aşa cum sînt (sau au fost) şi oamenii pomeniţi în legătură cu ea. Trebuie, de asemenea, să precizez că pasajul referitor la reverendul Thomas Bayes din capitolul 1 apare într-o formă uşor diferită într-o introducere pe care am scris-o pentru Seeing Further: The Story of Science and the Royal Society.

1. Vezi infra, p. 51 (n. trad.).

Capitolul 1

Anul

I

În toamna anului 1850, în Hyde Park din Londra a fost înălţată o structură cît se poate de extraordinară: o seră uriaşă din fier şi sticlă, care acoperea o suprafaţă de 19 acri şi cuprindea în imensitatea ei eterică suficient spaţiu pentru patru catedrale St Paul. În scurta ei existenţă, a fost cea mai mare clădire din lume. Cunoscută oficial drept Palatul Marii Expoziţii a Produselor Industriale ale Tuturor Naţiunilor, era incontestabil magnifică, cu atît mai mult cu cît apăruse acolo atît de brusc, atît de uimitor de sticloasă, atît de triumfătoare şi pe neaşteptate. Douglas Jerrold, editorialist la revista săptămînală Punch, a poreclit-o Palatul de Cristal – şi aşa i-a rămas numele.

Construirea ei durase doar cinci luni. Era un miracol simplul fapt că fusese construită. Cu mai puţin de un an în urmă nu existase nici măcar ca idee. Expoziţia pentru care fusese concepută era visul unui funcţionar pe nume Henry Cole, celebru în istorie şi pentru că a inventat felicitările de Crăciun de tip carte poştală (ca modalitate de a-i încuraja pe oameni să folosească noul serviciu poştal de un penny). În 1849, Cole a vizitat Expoziţia din Paris – o afacere provincială prin comparaţie, limitată la fabricanţii francezi – şi şi-a dorit să facă ceva similar în Anglia, dar la o scară mai mare. A convins multe personalităţi, inclusiv pe prinţul Albert, să îmbrăţişeze ideea unei Mari Expoziţii, iar pe 11 ianuarie 1850 au organizat prima lor întîlnire în acest sens, propunîndu-şi să o inaugureze pe 1 mai în anul următor. Astfel, au avut la dispoziţie ceva mai puţin de şaisprezece luni să planifice şi să ridice cea mai mare clădire imaginată vreodată, să atragă şi să instaleze zeci de mii de standuri din fiecare colţ al globului, să doteze restaurante şi toalete, să angajeze personal, să facă aranjamente privitoare la asigurări şi protecţia poliţiei, să tipărească broşuri şi un milion de alte lucruri, într-o ţară care nu era deloc convinsă că doreşte un eveniment atît de costisitor şi perturbator. Era o ambiţie vădit irealizabilă, iar în următoarele cîteva luni nu au reuşit, în mod evident, să o realizeze. S-au prezentat 245 de planuri pentru sala de expoziţie, în cadrul unei competiţii deschise. Toate au fost respinse ca nepractice.

Confruntîndu-se cu posibilitatea unui dezastru, comitetul a făcut ceea ce fac uneori comitetele aflate în circumstanţe disperate: a inventat un comitet cu un titlu mai bun. Comitetul pentru Construcţii al Comisiei Regale pentru Marea Expoziţie a Produselor Industriale ale Tuturor Naţiunilor era format din patru oameni – Matthew Digby Wyatt, Owen Jones, Charles Wild şi marele inginer Isambard Kingdom Brunel – şi avea o singură sarcină, să vină cu un plan demn de cea mai mare expoziţie din istorie, care să înceapă în zece luni, cu un buget foarte limitat. Dintre cei patru membri ai comitetului, doar tînărul Wyatt era arhitect de meserie şi, de fapt, încă nu construise nimic; în această etapă a carierei sale îşi cîştiga existenţa ca scriitor. Wild era un inginer cu o experienţă legată aproape exclusiv de nave şi poduri. Jones era decorator de interioare. Doar Brunel avea experienţa proiectelor la scară mare. Era neîndoielnic un geniu, dar unul enervant, deoarece aproape întotdeauna îi lua enorm de mult timp şi de mulţi bani pentru a găsi un punct de intersecţie între viziunile lui grandioase şi o realitate ce putea fi înfăptuită.

Structura propusă de cei patru era o minune neinspirată. O clădire ca un hambar imens, scund şi întunecos, dominată de o atmosferă sumbră, însufleţită şi voioasă ca un abator, părînd ceva conceput în grabă de patru oameni care au lucrat separat. Costul ei putea fi cu greu calculat, dar, oricum, era aproape sigur imposibil de construit. Construcţia ar fi presupus treizeci de milioane de cărămizi şi nu exista nici o garanţie că se puteau achiziţiona atît de multe la timp, şi cu atît mai puţin zidi. Întregul avea să fie încununat de contribuţia lui Brunel: o cupolă de fier avînd un diametru de 200 de picioare – o caracteristică izbitoare, fără îndoială, dar stranie pentru o clădire cu un singur nivel. Nimeni nu mai construise vreodată un obiect din fier atît de masiv, iar Brunel, bineînţeles, nu putea începe să ciocănească şi să ridice elementele decît după ce exista o clădire dedesubt – şi toate acestea de început şi de terminat în zece luni, pentru un proiect menit să existe mai puţin de jumătate de an. Cine avea să o demoleze după aceea şi ce avea să se întîmple cu măreaţa ei cupolă şi cu milioanele de cărămizi erau întrebări prea incomode ca să fie luate în considerare.

În această criză în plină desfăşurare a apărut calm Joseph Paxton, grădinar-şef la Chatsworth House, reşedinţa principală a ducelui de Devonshire (dar situată, tipic englezesc, în Derbyshire). Paxton era un miracol. Născut în 1803 într-o familie săracă din Bedfordshire, fusese trimis să lucreze ca ucenic de grădinar la vîrsta de 14 ani, dar se remarcase atît de mult, încît, după şase ani, conducea un parc dendrologic experimental pentru noua şi prestigioasa Societate Horticolă (care avea să devină curînd Societatea Horticolă Regală) în vestul Londrei – o poziţie cu foarte multă responsabilitate pentru un adolescent, de fapt. Acolo a intrat, într-o bună zi, în discuţie cu ducele de Devonshire, care deţinea Chiswick House din vecinătate şi o parte destul de mare din restul Insulelor Britanice – vreo două sute de mii de acri de teren fertil răspîndit între şapte reşedinţe mari şi impunătoare. Ducele l-a plăcut imediat pe Paxton, nu atît, se pare, pentru că acesta ar fi dat dovadă de vreun geniu anume, cît pentru că avea o voce puternică şi clară. Ducele era tare de urechi şi punea preţ pe claritatea vorbirii. I-a propus lui Paxton, dintr-un impuls de moment, să fie grădinar-şef la Chatsworth. Paxton a acceptat. Avea 22 de ani.

A fost probabil cea mai înţeleaptă decizie pe care a luat-o vreodată un aristocrat. Paxton s-a apucat de treabă cu o energie şi o dăruire de sine pur şi simplu uluitoare. A conceput şi instalat faimoasa Emperor Fountain, cu un jet de apă de 290 de picioare înălţime – o realizare de inginerie hidraulică depăşită doar o singură dată în Europa; a construit cea mai mare grădină alpină din ţară; a conceput un domeniu rezidenţial nou; a devenit cel mai mare specialist mondial în dalii; a cîştigat premii pentru producerea celor mai bune smochine, piersici, nectarine şi pepeni din ţară; şi a creat o seră tropicală imensă, cunoscută drept Great Stove, întinsă pe un acru, şi care era atît de spaţioasă, încît regina Victoria, în 1843, a vizitat-o într-o caleaşcă trasă de cai. Printr-o administrare mai bună a domeniului, a eliminat un milion de lire din datoriile ducelui. Cu acceptul acestuia, a lansat şi condus două reviste de grădinărit şi un cotidian naţional, Daily News, care a fost editat pentru scurtă vreme de Charles Dickens. A scris cărţi de grădinărit, a investit atît de înţelept în acţiunile companiilor de căi ferate încît a fost invitat să intre în consiliile de administraţie a trei dintre ele, iar la Birkenhead, lîngă Liverpool, a conceput şi construit primul parc public din lume. Acesta l-a fascinat în asemenea măsură pe americanul Frederick Law Olmsted, încît a construit Central Park din New York după modelul britanic. În 1849, botanistul-şef al Grădinii Botanice Regale i-a trimis lui Paxton un crin rar şi bolnav, întrebîndu-l dacă putea să-l salveze. Paxton a conceput o seră specială şi – nu veţi fi surprinşi să aflaţi – în trei luni l-a făcut să înflorească.

Cînd a aflat că membrii comitetului pentru Marea Expoziţie făceau eforturi să găsească un plan pentru construcţia lor, s-a gîndit că ceva asemănător cu serele lui ar putea fi o soluţie. În timp ce prezida o şedinţă a unei comisii a Midland Railway, a mîzgălit un plan sumar pe o bucată de sugativă, iar în două săptămîni avea schiţe complete gata să fie prezentate. De fapt, planul încălca toate regulile competiţiei. A fost înscris după termenul final şi, cu toată sticla şi fierul lui, încorpora multe materiale combustibile – acri de podea de lemn, de exemplu – care erau strict interzise. Arhitecţii consultanţi au atras atenţia, pe bună dreptate, că Paxton nu avea pregătire de arhitect şi nu făcuse nimic la acea scară pînă atunci. Dar desigur că nici ceilalţi nu făcuseră. Din acest motiv, nimeni nu putea declara cu deplină certitudine că planul lui avea să funcţioneze. Mulţi îşi făceau griji că temperatura va deveni insuportabilă în clădire din cauza soarelui şi a oamenilor înghesuiţi. Alţii se temeau că barele metalice ale acoperişului se vor dilata de la căldura verii, iar panourile uriaşe de sticlă vor cădea pe neaşteptate, prăbuşindu-se peste mulţimile de dedesubt. Cea mai profundă îngrijorare era că întregul edificiu cu aspect fragil va fi pur şi simplu spulberat de o furtună.

Astfel, riscurile erau considerabile şi apreciate ca atare, însă după doar cîteva zile de ezitări membrii comitetului au aprobat planul lui Paxton. Nimic – într-adevăr, absolut nimic – nu spune mai mult despre Marea Britanie victoriană şi capacitatea ei de a străluci decît faptul că cea mai îndrăzneaţă şi reprezentativă construcţie a secolului a fost încredinţată unui grădinar. Palatul de Cristal al lui Paxton nu necesita nici un fel de cărămizi – nici mortar, nici ciment, nici fundaţii. A fost pur şi simplu asamblat cu bolţuri şi stătea pe sol ca un cort. Aceasta nu a reprezentat numai o soluţie ingenioasă la o provocare monumentală, ci şi o îndepărtare radicală de tot ceea ce se făcuse pînă atunci.

Principala calitate a palatului spaţios al lui Paxton era că putea fi prefabricat din componente standard. În centrul lui se afla o singură componentă – o grindă din fontă de 3 picioare lăţime şi 23 de picioare şi 3 inch lungime – pe care se puteau asambla grinzi potrivite pentru a alcătui un cadru de care să fie prinsă sticlăria clădirii – aproape un milion de picioare pătrate sau o treime din toată sticla produsă în mod normal în Marea Britanie într-un an. S-a creat o platformă mobilă specială care se mişca de-a lungul suporturilor acoperişului, dîndu-le muncitorilor posibilitatea să instaleze 18.000 de panouri de sticlă pe săptămînă – o rată a productivităţii care era, şi încă este, o minune a eficienţei. Pentru a face faţă cantităţii enorme de jgheaburi de scurgere necesare – vreo 30 de kilometri cu totul –, Paxton a conceput un dispozitiv deservit de o mică echipă care putea instala 1.000 de picioare de jgheaburi pe zi – cantitate care, anterior, ar fi reprezentat munca de o zi a trei sute de oameni. Proiectul era o minune din toate punctele de vedere.

Paxton a fost foarte norocos din punctul de vedere al sincronizării, deoarece exact la vremea Marii Expoziţii sticla a devenit mai accesibilă datorită unei metode inexistente pînă atunci. Sticla fusese întotdeauna un material complicat de fabricat. Era foarte greu de făcut şi încă şi mai dificil de făcut bine, acesta fiind şi motivul pentru care, o mare parte din istoria sa, a fost un articol de lux. Din fericire, două progrese tehnologice recente schimbaseră situaţia. În primul rînd, francezii inventaseră plăcile de sticlă – procedeu prin care sticla topită era întinsă pe nişte suprafeţe numite plăci. Pentru prima oară s-au putut crea panouri de sticlă cu adevărat mari, apărînd astfel vitrinele magazinelor. Însă sticla trebuia să fie răcită timp de zece zile înainte de a fi scoasă de pe placă, ceea ce însemna că fiecare placă de răcire era inutilizabilă majoritatea timpului, apoi fiecare placă de sticlă necesita şlefuire şi lustruire îndelungată. În mod firesc, asta o făcea costisitoare. În 1838 a apărut o îmbunătăţire mai ieftină – foaia de sticlă. Aceasta avea majoritatea calităţilor plăcilor de sticlă, dar se răcea mai repede şi necesita mai puţină lustruire, astfel încît se putea fabrica mult mai ieftin. Dintr-odată, sticla de mari dimensiuni putea fi produsă economic în cantităţi nelimitate.

Aceste progrese au fost însoţite de eliminarea oportună a două impozite foarte vechi: impozitul pe fereastră şi impozitul pe sticlă (care, strict vorbind, era o acciză). Impozitul pe fereastră data din 1696 şi era suficient de împovărător pentru ca oamenii să evite pe cît posibil să prevadă clădirile cu ferestre. Deschiderile pentru ferestre zidite, caracteristice pentru multe clădiri de epocă din Marea Britanie de astăzi, erau de obicei zugrăvite odinioară să arate ca nişte ferestre. (Uneori e păcat că nu mai sînt zugrăvite şi acum.) Impozitul era nepopular, fiind considerat un „impozit pe aer şi lumină”, ceea ce însemna că mulţi servitori şi alţi oameni cu mijloace de trai limitate erau condamnaţi să trăiască în camere care nu puteau fi aerisite.

Al doilea impozit, introdus în 1746, se baza nu pe numărul ferestrelor, ci pe greutatea sticlei din ele, astfel încît de-a lungul întregii epoci georgiene sticla fabricată era subţire şi fragilă, iar tocurile ferestrelor trebuiau să compenseze prin soliditate. Bine-cunoscutele ferestre cu ochiuri de geam bombat au devenit de asemenea răspîndite în această perioadă. Ele sînt o consecinţă a metodei de fabricaţie prin care se producea aşa-numita sticlă crown (numită astfel deoarece e uşor convexă sau în formă de coroană). Partea mai groasă a sticlei marca locul unde fusese ataşată ţeava de suflat. Deoarece acea parte a sticlei era defectă, nu se supunea impozitării şi astfel a devenit preferată de cei economi. Acest tip de ferestre rotunde a devenit popular în hanurile şi magazinele ieftine şi în spatele caselor particulare, unde calitatea nu era importantă. Acciza pe sticlă a fost eliminată în 1845, cu puţin timp înaintea aniversării centenarului ei, iar eliminarea impozitului pe fereastră a urmat, în mod convenabil şi fericit, în 1851. Exact în momentul în care Paxton voia mai multă sticlă decît dorise cineva vreodată, preţul a scăzut la mai puţin de jumătate din cel iniţial. Acest fapt, împreună cu schimbările tehnologice care au stimulat în mod independent producţia, a fost impulsul care a făcut posibilă construirea Palatului de Cristal.

Clădirea finalizată avea exact 1.851 de picioare lungime (în cinstea anului), 408 picioare lăţime şi 110 picioare înălţime de-a lungul axei centrale – suficient de spaţioasă pentru a cuprinde o mult admirată alee a ulmilor care altfel ar fi trebuit doborîţi. Din cauza mărimii sale, structura a necesitat multe materiale: 293.655 de panouri de sticlă, 33.000 de grinzi de fontă şi mii de picioare de podea de lemn, însă mulţumită metodelor lui Paxton, costul final a ajuns la un cuantum cît se poate de acceptabil de 80.000 de lire. De la început pînă la sfîrşit, munca a durat aproape treizeci şi cinci de săptămîni. Construcţia catedralei St Paul durase treizeci şi cinci de ani.

La trei kilometri distanţă, noile sedii ale Camerelor Parlamentului erau în construcţie de un deceniu şi erau încă departe de finalizare. Un colaborator al revistei Punch a sugerat, mai în glumă, mai în serios, ca guvernul să-l însărcineze pe Paxton să proiecteze un Parlament de Cristal. A apărut o expresie celebră pentru orice problemă care se dovedea de nerezolvat: „Întreabă-l pe Paxton”.

Palatul de Cristal era în acelaşi timp cea mai mare clădire din lume şi cea mai uşoară, cea mai eterică. Astăzi sîntem obişnuiţi să vedem sticlă în cantităţi mari, dar pentru cineva care trăia în 1851 ideea de a te plimba prin acri cubi de spaţiu şi lumină în interiorul unei clădiri era uimitoare – chiar ameţitoare. Prima privelişte din depărtare ce li se oferea vizitatorilor care se apropiau de Sala de Expoziţie, sclipitoare şi transparentă, ne depăşeşte puterea imaginaţiei. Trebuie să fi părut delicată şi evanescentă, la fel de miraculoasă şi neverosimilă ca un balon de săpun. Pentru oricine sosea în Hyde Park, prima privelişte a Palatului de Cristal, plutind deasupra copacilor, sclipind în soare, trebuie să fi fost un moment de splendoare care îţi înmuia genunchii.

II

În timp ce la Londra se înălţa Palatul de Cristal, la 180 de kilometri spre nord-est, lîngă o biserică de ţară, sub cerul întins al Norfolkului, un edificiu mai modest s-a ridicat în 1851, într-un sat de lîngă tîrgul Wymondham: o casă parohială într-un stil arhitectural vag şi incoerent, sub un acoperiş neregulat, cu frontoane din lemnărie sculptată şi coşuri de fum elegante într-un stil gotic moderat – „o casă încăpătoare şi suficient de confortabilă în felul ei solid, urît şi respectabil”, după cum descria Margaret Oliphant, o romancieră victoriană foarte populară şi prolifică, acest tip de case în romanul ei The Curate in Charge.

Aceasta e clădirea de care vom fi legaţi de-a lungul următoarelor trei sute cincizeci de pagini. A fost proiectată de un anume Edward Tull din Aylsham, un arhitect fascinant de lipsit de talent convenţional, după cum vom vedea, pentru un tînăr cleric de familie bună pe nume Thomas J.G. Marsham. În vîrstă de 29 de ani, Marsham era beneficiarul unui sistem care le oferea lui şi altora ca el un trai extrem de confortabil fără să le ceară aproape nimic în schimb.

În 1851, cînd începe povestea noastră, existau 17.621 de clerici anglicani, iar un paroh de ţară cu doar 250 de suflete în grijă se bucura de un venit mediu de 500 de lire – la fel ca un funcţionar superior precum Henry Cole, omul din spatele Marii Expoziţii. Trecerea în rîndul preoţimii devenise una dintre cele două activităţi preferate ale fiilor mai mici ai aristocraţilor şi micilor nobili (cealaltă era cariera militară), astfel că ei adăugau adesea acestei poziţii averea familiei. Multe reşedinţe generau, de asemenea, venituri substanţiale din arenda domeniilor parohiale care veneau odată cu numirea. Chiar şi cei mai puţin privilegiaţi parohi aveau în general o situaţie bună. Jane Austen a crescut în ceea ce ea considera a fi o parohie stînjenitor de săracă din Steventon, în Hampshire, dar care avea salon, bucătărie, cabinet, birou şi bibliotecă şi şapte dormitoare – situaţie în nici un caz nefericită. Cea mai bogată parohie dintre toate era cea din Doddington, în Cambridgeshire, care avea 38.000 de acri de pămînt şi producea un venit anual de 7.300 de lire – să zicem 5 milioane la valoarea de azi – pentru norocosul pastor, pînă cînd domeniul a fost divizat, în 18651*.

Clericii din Biserica Anglicană erau de două tipuri: vicari şi parohi. Diferenţa era mică din punct de vedere ecleziastic, dar mare din punct de vedere economic. În mod tradiţional, vicarii erau locţiitori de parohi (cuvîntul provine din latinescul vicarius, care indică un rol de înlocuitor), dar pe vremea domnului Marsham această distincţie se estompase deja în mare măsură, iar un pastor era numit vicar sau paroh în funcţie de tradiţia locală. Exista totuşi o diferenţă de venit.

Veniturile unui cleric nu proveneau de la Biserică, ci din rente şi dări. Dările erau de două tipuri: dările mari, care veneau din recoltele principale, precum grîul şi orzul, şi dările mici, din grădinile de legume, ghindă şi alte nutreţuri ocazionale. Parohii primeau dările mari şi vicarii pe cele mici, ceea ce însemna că parohii erau în general mai bogaţi decît vicarii, diferenţa fiind uneori considerabilă. Dările erau o sursă cronică de tensiuni între Biserică şi fermieri, iar în 1836, cu un an înaintea încoronării reginei Victoria, s-a decis simplificarea lucrurilor. Pe viitor, în loc să dea clericului local o anumită parte din recolta sa, fermierul avea să îi plătească o sumă anuală fixă, în funcţie de valoarea totală a pămîntului său. Asta însemna că clericii aveau dreptul la partea lor chiar şi în ani proşti pentru agricultură, adică clericii nu aveau decît ani buni.

Rolul clericilor din comitate era extraordinar de lax. Pietatea nu era neapărat o cerinţă şi nici măcar o aşteptare. Hirotonisirea în Biserica Anglicană necesita absolvirea unei universităţi, dar majoritatea pastorilor citeau clasici şi nu studiau deloc divinitatea, astfel încît nu aveau nici o pregătire pentru a şti cum să predice, să ofere inspiraţie şi consolare sau sprijin creştin în alt mod. Mulţi nici măcar nu se sinchiseau să compună predici, ci doar cumpărau o carte mare de predici gata făcute şi citeau cîte una în fiecare săptămînă.

Deşi nimeni nu avusese această intenţie, efectul a fost crearea unei clase de oameni bine educaţi şi bogaţi care aveau enorm de mult timp la dispoziţie. În consecinţă, mulţi dintre ei au început, în mod spontan, să facă lucruri remarcabile. Niciodată în istorie nu a mai existat un grup de oameni implicaţi în mai multe activităţi meritorii pentru care nu erau de fapt angajaţi.

Să ne gîndim la cîţiva:

George Bayldon, un vicar dintr-un colţ îndepărtat din Yorkshire, avea un public atît de restrîns la slujbe încît a transformat jumătate din biserică în coteţ de păsări, dar a devenit o autoritate autodidactă în lingvistică şi a alcătuit primul dicţionar în islandeză. Nu foarte departe, Laurence Sterne, vicarul unei parohii de lîngă York, a scris romane populare, dintre care Viaţa şi opiniile lui Tristram Shandy, gentleman este cel mai cunoscut. Edmund Cartwright, un paroh din Leicestershire, a inventat războiul de ţesut mecanic, care a făcut de fapt ca Revoluţia Industrială să fie cu adevărat industrială; la momentul Marii Expoziţii, peste 250.000 de astfel de războaie erau deja în funcţiune numai în Anglia.

În Devon, reverendul Jack Russell a creat rasa de terier care îi poartă numele, în timp ce în Oxford reverendul William Buckland a realizat prima descriere ştiinţifică a dinozaurilor şi, nu întîmplător, a devenit cea mai mare autoritate mondială în materie de coproliţi – excremente fosilizate. Thomas Robert Malthus, din Surrey, a scris Eseu asupra principiului populaţiei (care, după cum vă amintiţi din şcoală, sugera că creşterea rezervelor de hrană nu poate să ţină pasul niciodată cu creşterea populaţiei, din motive matematice) şi astfel a pus bazele disciplinei economiei politice. Reverendul William Greenwell din Durham a fost părintele fondator al arheologiei moderne, deşi este mai cunoscut printre pescari ca inventator al „Greenwell’s glory”, cea mai populară muscă de păstrăvi.

În Dorset, purtătorul pretenţiosului nume Octavius Pickard-Cambridge a devenit cea mai mare autoritate mondială în păianjeni, în timp ce contemporanul său, reverendul William Shepherd, a scris o istorie a bancurilor obscene. John Clayton din Yorkshire a făcut prima demonstraţie practică a iluminatului cu gaz. Reverendul George Garrett, din Manchester, a inventat submarinul2*. Adam Buddle, un vicar botanist din Essex, a fost inspiraţia eponimă pentru Buddleia Davidii. Reverendul John Mackenzie Bacon din Berkshire a fost un pionier al balonului cu aer cald şi părintele fotografiei aeriene. Sabine Baring-Gould a scris imnul „Înainte, soldaţi creştini” şi, mai surprinzător, primul roman în care apărea un vîrcolac. Reverendul Robert Stephen Hawker din Cornwall a scris poezii remarcabile şi a fost foarte admirat de Longfellow şi Tennyson, deşi îşi îngrijora puţin enoriaşii întrucît purta un fes roz şi îşi petrecea mare parte din viaţă sub influenţa puternică şi senină a opiului.

Gilbert White, din Western Weald din Hampshire, a devenit cel mai respectat naturalist al epocii şi a scris strălucita şi încă mult îndrăgita Natural History of Selborne. În Northamptonshire, reverendul M.J. Berkeley a devenit principala autoritate în fungi şi boli de plante; în mod mai puţin fericit, se pare că el fost responsabil pentru răspîndirea multor boli grave, inclusiv cea mai dăunătoare dintre molimele horticole, mana viţei-de-vie. John Michell, un paroh din Derbyshire, l-a învăţat pe William Herschel cum să construiască un telescop, cu ajutorul căruia Herschel a descoperit apoi planeta Uranus. Michell a inventat, de asemenea, o metodă de a cîntări Pămîntul, probabil cel mai ingenios experiment ştiinţific practic din secolul al XVIII-lea. A murit înainte să îl poată termina, iar experimentul a fost în cele din urmă dus la capăt în Londra de către Henry Cavendish, o rudă strălucită a angajatorului lui Paxton, ducele de Devonshire.

Poate că cel mai extraordinar cleric dintre toţi a fost reverendul Thomas Bayes, din Tunbridge Wells din Kent, care a trăit aproximativ între 1701 şi 1761. Era, după cîte se spune, un predicator timid şi lipsit de har, dar un matematician deosebit de înzestrat. A inventat o ecuaţie matematică ce a devenit cunoscută drept teorema lui Bayes şi care arată aşa: 

Cine înţelege teorema lui Bayes o poate folosi pentru a rezolva probleme complexe care implică distribuţii de probabilitate – sau probabilităţi inverse, cum li se spune uneori. Este o modalitate de a ajunge la probabilităţi cu grad ridicat de încredere din punct de vedere statistic, pe baza unor informaţii parţiale. Cea mai remarcabilă caracteristică a teoremei lui Bayes este că nu are nici o utilitate practică în lipsa calculatoarelor care să execute calculele necesare, astfel că în epoca lui era un exerciţiu interesant, dar complet inutil. În mod evident, Bayes dădea atît de puţină importanţă teoremei sale, încît nici măcar nu s-a deranjat să o facă publică. Un prieten a trimis-o la Societatea Regală din Londra în 1763, la doi ani după moartea lui Bayes, unde a fost publicată în revista Philosophical Transactions a societăţii, cu titlul modest de „O încercare de rezolvare a unei probleme de doctrina şanselor”. De fapt, a fost un reper în istoria matematicii. Astăzi, teoria lui Bayes este folosită în modelarea schimbărilor climatice, prevederea comportamentului burselor de schimb, stabilirea datărilor cu carbon radioactiv, interpretarea evenimentelor cosmice şi în multe alte domenii în care intervine interpretarea probabilităţilor – şi toate acestea datorită însemnărilor contemplative ale unui cleric englez din secolul al XVIII-lea.

Mulţi alţi clerici nu au produs opere măreţe, ci copii remarcabili. John Dryden, Christopher Wren, Robert Hooke, Thomas Hobbes, Oliver Goldsmith, Jane Austen, Joshua Reynolds, Samuel Taylor Coleridge, Horatio Nelson, surorile Brontë, lordul Alfred Tennyson, Cecil Rhodes şi Lewis Carroll (care a fost el însuşi hirotonisit, deşi nu a practicat niciodată) au fost cu toţii copii de parohi. Ne putem face o imagine asupra influenţei disproporţionate a clericilor căutînd după anumite cuvinte în versiunea electronică a Dictionary of National Biography. Tastaţi „paroh” şi veţi obţine aproape 4.600 de rezultate; „vicar” produce încă 3.300. Asta în comparaţie cu rezultatele mai modeste 338 – pentru „fizician”, 492 – pentru „economist”, 639 – pentru „inventator” şi 741 – pentru „om de ştiinţă”. (În mod interesant, acestea nu sînt mult mai mari decît numărul de intrări obţinut prin tastarea cuvintelor „donjuan”, „asasin” sau „nebun”, şi sînt cu mult depăşite de „excentric”, care are 1.010 intrări.)

Existau atît de mulţi clerici remarcabili, încît e uşor să uităm că astfel de oameni erau de fapt neobişnuiţi şi că cei mai mulţi semănau mai mult cu domnul Marsham al nostru care, dacă a avut vreo realizare sau măcar vreo ambiţie, n-a lăsat nici o urmă în acest sens. Cea mai apropiată legătură a sa cu celebritatea era că străbunicul său, Robert Marsham, inventase fenologia, ştiinţa (dacă nu e prea mult să îi spunem astfel) care urmăreşte schimbările sezoniere – primii muguri ai copacilor, primul cîntat al cucului primăvara şi aşa mai departe. Aţi putea crede că asta e ceva ce oamenii fac oricum în mod spontan, dar de fapt nimeni nu o făcuse, cel puţin nu sistematic, iar sub influenţa lui Marsham această ştiinţă a devenit o activitate extrem de populară şi de respectabilă în întreaga lume. În America, Thomas Jefferson era un susţinător devotat. Chiar şi ca preşedinte, a găsit timp să noteze prima şi ultima apariţie a treizeci şi şapte de tipuri de fructe şi legume în pieţele din Washington şi l-a pus pe reprezentantul său din Monticello să facă observaţii similare pentru a vedea dacă datele arată vreo variaţie semnificativă între cele două locuri. Cînd climatologii moderni spun că merii înmuguresc primăvara cu trei săptămîni mai devreme decît înainte şi alte lucruri asemănătoare, ei folosesc adeseori ca sursă observaţiile lui Robert Marsham. Acest Marsham a fost şi unul dintre cei mai bogaţi proprietari de teren din estul Angliei, avînd un domeniu mare în satul Stratton Strawless, lîngă Norwich, unde Thomas John Gordon Marsham s-a născut în 1821 şi şi-a petrecut mare parte din viaţă pînă să parcurgă cei aproximativ 20 de kilometri pînă în satul nostru, pentru a prelua postul de paroh.

Nu ştim aproape nimic despre viaţa lui Thomas Marsham în parohie, dar întîmplător ştim multe despre viaţa cotidiană a parohilor de ţară în timpul marii epoci a parohilor de ţară, graţie scrierilor cuiva care a trăit în parohia învecinată din Weston Longville, la opt kilometri peste cîmpuri, spre nord (şi abia vizibilă de pe acoperişul casei noastre parohiale). Numele lui era reverendul James Woodforde şi ocupase poziţia lui Marsham cu cincizeci de ani înainte, dar cu siguranţă că viaţa nu se schimbase cu mult. Woodforde nu s-a remarcat prin devoţiune, învăţătură sau talent, dar i-a plăcut viaţa şi a ţinut un jurnal plin de culoare timp de patruzeci şi cinci de ani, care oferă perspective neobişnuit de detaliate asupra vieţii unui cleric de ţară. Uitat timp de peste o sută de ani, jurnalul a fost redescoperit şi publicat într-o formă condensată, în 1924, cu titlul The Diary of a Country Parson. A devenit un bestseller internaţional, chiar dacă, aşa cum a remarcat un critic, „nu era altceva decît o cronică a lăcomiei”.

Cantitatea de mîncare pusă pe mesele din secolul al XVIII-lea era uluitoare, iar Woodforde nu lua aproape nici o masă fără să o consemneze cu afecţiune şi în detaliu. Iată felurile pe care le-a servit la o cină obişnuită din 1784: calcan de Dover în sos de homar, coquelet, limbă de bou, friptură de vită, file de viţel cu zbîrciogi şi trufe, plăcintă de porumbel, momiţe de viţel, boboc de gîscă cu mazăre, gem de caise, tartă cu brînză, tocăniţă de ciuperci şi tartă cu fructe. La altă masă, putea alege dintr-un platou cu lin, şuncă, trei găini, două raţe la proţap, o ceafă de porc, budincă cu prune şi tartă cu prune, tartă cu mere, precum şi diverse fructe şi nuci, toate însoţite de vinuri roşii şi albe, bere şi cidru. Nimic nu era mai important ca o masă îndestulătoare. Cînd sora lui Woodforde a murit, el şi-a consemnat în jurnal durerea sinceră, dar a găsit loc să noteze şi: „Cină astăzi un frumos curcan la proţap”. Nimic altceva din afară nu-i afecta obiceiurile. Războiul de Independenţă american abia dacă e pomenit. Cînd a căzut Bastilia, în 1789, Woodforde a notat evenimentul, dar a acordat mai mult spaţiu pentru ce mîncase la micul dejun. Fireşte, ultima însemnare din jurnalul său a consemnat o masă.

Woodforde a fost un om destul de cumsecade – trimitea din cînd în cînd mîncare săracilor şi ducea o viaţă fără vicii condamnabile –, dar în toţi anii consemnaţi în jurnale nu există nici o indicaţie că s-ar fi gîndit vreo clipă la compunerea unei predici sau că a simţit vreun ataşament deosebit faţă de enoriaşii săi, în afara bucuriei de a li se alătura la cină de fiecare dată cînd apărea o invitaţie. Dacă Woodforde nu reprezenta ceea ce era tipic, cu siguranţă reprezenta ceea ce era posibil.

În ceea ce priveşte legătura dintre toate acestea şi domnul Marsham, pur şi simplu nu se poate şti. Dacă scopul său în viaţă a fost să lase cît mai puţine urme în istorie, atunci şi l-a realizat glorios. În 1851 avea 29 de ani şi era necăsătorit – şi aşa a rămas pentru tot restul vieţii. Chelăreasa lui, o femeie cu numele interesant şi neobişnuit Elizabeth Worm3, a rămas cu el timp de vreo cincizeci de ani, pînă la moartea ei în 1899, aşa că măcar ea a părut să-l considere un companion suficient de agreabil, dar e imposibil de ştiut dacă şi altcineva a fost sau nu de aceeaşi părere.

Există însă un mic indiciu încurajator. În ultima duminică din martie 1851, Biserica Anglicană a efectuat un sondaj naţional pentru a afla cîţi oameni au participat de fapt la slujbă în acea zi. Rezultatele au fost şocante. Mai mult de jumătate din oamenii din Anglia şi Ţara Galilor nu fuseseră la biserică deloc, şi doar 20% fuseseră la o slujbă anglicană. Oricît de ingenioşi ar fi fost la crearea de teoreme matematice şi la alcătuirea de dicţionare islandeze, era evident că clericii nu mai erau la fel de importanţi pentru comunităţile lor pe cît fuseseră odinioară. Din fericire, în parohia domnului Marsham nu părea să se vadă nici un semn al acestei situaţii. Documentele cercetării arată că 79 de credincioşi au participat la slujba de dimineaţă din acea zi, iar 86 au venit după-amiaza. Asta însemna aproape 70% din enoriaşii aflaţi în grija sa – un rezultat mult, mult mai bun decît media naţională. Presupunînd că aceasta era o participare obişnuită pentru el, s-ar părea că domnul Marsham era un om bine privit.

III

În aceeaşi lună în care Biserica Anglicană a efectuat cercetarea asupra participării la slujbă, în Marea Britanie s-a desfăşurat şi recensămîntul decenal, în urma căruia a rezultat totalul exact al populaţiei de 20.959.477 de locuitori. Acesta reprezenta doar 1,6% din populaţia globului, dar putem spune cu certitudine că nu exista altundeva un segment de populaţie mai bogat şi mai productiv. Britanicii produceau jumătate din cărbunele şi fierul lumii, controlau aproape două treimi din transportul maritim şi erau implicaţi într-o treime din comerţul total. Întreaga producţie de bumbac din lume provenea din fabricile britanice dotate cu maşini inventate şi construite în Marea Britanie. În băncile Londrei existau mai mulţi bani decît în toate celelalte centre financiare ale lumii luate împreună. Londra era în centrul unui imperiu imens şi aflat în creştere care, la apogeul său, avea să acopere 30 de milioane de kilometri pătraţi şi să facă din „God Save the Queen” imnul unui sfert din populaţia lumii. Marea Britanie era în fruntea clasamentului mondial la orice categorie cuantificabilă. Era cea mai bogată, cea mai inovatoare, cea mai împlinită naţiune a epocii – o naţiune unde pînă şi grădinarii ajungeau să strălucească.

Dintr-odată, pentru prima oară în istorie, majoritatea oamenilor aveau mult din toate. Karl Marx, pe cînd trăia în Londra, nota cu uimire şi o vagă nuanţă de admiraţie inevitabilă că în Marea Britanie puteai să cumperi cinci sute de tipuri de ciocane. Peste tot era activitate. Londonezii contemporani trăiesc într-un mare oraş victorian; victorienii trăiau prin şi pentru acesta, ca să spunem aşa. În decurs de doisprezece ani, în Londra s-au deschis opt terminale de căi ferate. Scara perturbărilor – şanţurile, tunelele, excavările în terenuri noroioase, aglomerarea trăsurilor şi a altor vehicule, fumul, zarva, dezordinea – produse de umplerea oraşului de căi ferate, poduri, canalizări, staţii de pompare a apei, centrale electrice, linii de metrou şi toate celelalte însemna că Londra victoriană era nu numai cel mai mare oraş din lume, dar şi cel mai zgomotos, murdar, noroios, aglomerat, sufocat şi excavat loc pe care îl văzuse lumea vreodată.

Recensămîntul din 1851 a arătat şi că populaţia urbană din Marea Britanie era acum mai mare decît cea rurală – pentru prima oară în lume –, iar cea mai vizibilă consecinţă a acestui fapt erau mulţimile de oameni la o scară nemaiîntîlnită vreodată. Oamenii lucrau acum în masă, călătoreau în masă, erau şcolarizaţi, încarceraţi şi spitalizaţi în masă. Cînd ieşeau în oraş să se distreze, mergeau în masă, şi nicăieri nu mergeau cu mai mult entuziasm şi fascinaţie decît la Palatul de Cristal.

Dacă clădirea însăşi era o minune, minunăţiile dinăuntru nu erau mai prejos. Aproape 100.000 de obiecte erau expuse, răspîndite în aproximativ 14.000 de standuri. Printre noutăţi erau un cuţit cu 1.851 de lame, mobilă sculptată din blocuri de cărbune de mărime corespunzătoare (fără vreun alt motiv decît pentru a arăta că e posibil), un pian cu patru laturi pentru cvartete familiale, un pat care devenea barcă de salvare şi un altul care îl arunca automat pe uluitul său ocupant într-o cadă asamblată instantaneu, dispozitive de zburat de orice tip (mai puţin cel funcţional), instrumente de luat sînge, cea mai mare oglindă din lume, un bulgăre enorm de guano din Peru, celebrele diamante Hope şi Koh-i-Noor4*, macheta unui pod suspendat între Marea Britanie şi Franţa şi nesfîrşite standuri cu maşini, textile şi manufacturi de orice tip din întreaga lume. The Times a calculat că era nevoie de două sute de ore ca să le vezi pe toate.

Nu toate standurile erau la fel de sclipitoare. Newfoundland îşi dedicase întreaga expoziţie istoriei şi producerii uleiului de ficat de cod, devenind astfel o oază de linişte mult apreciată de cei care căutau un refugiu din faţa mulţimilor înghesuite. Sectorul Statelor Unite aproape că nu a fost ocupat. Din zgîrcenie, Congresul a refuzat să aloce fonduri, aşa încît a fost nevoie de colecte private. Din nefericire, cînd produsele americane au ajuns la Londra, s-a descoperit că organizatorii plătiseră doar cît să ajungă bunurile la docuri, şi nu pînă în Hyde Park. Şi, evident, nici nu prevăzuseră bani pentru ridicarea standurilor şi angajarea de personal pentru cinci luni. Din fericire, filantropul american George Peabody, care trăia la Londra, a intervenit şi a oferit 15.000 de dolari ca fonduri de urgenţă, salvînd delegaţia americană din criza produsă de ea înşăşi. Toate acestea au întărit convingerea mai mult sau mai puţin universală că americanii nu erau altceva decît nişte provinciali amabili, încă nepregătiţi pentru ieşiri nesupravegheate pe scena lumii.

Aşa că a fost o surpriză destul de mare cînd, după ridicarea standurilor, s-a descoperit că sectorul american era un avanpost al magiei şi minunăţiilor. Aproape toate maşinile americane făceau lucruri pe care lumea dorea cu adevărat ca maşinile să le facă – să scoată cuie, să taie piatră, să toarne lumînări –, dar cu o precizie, rapiditate şi fiabilitate neobosită, care au lăsat celelalte naţiuni cu gura căscată. Maşina de cusut a lui Elias Howe le-a uimit pe doamne şi a îndeplinit imposibila promisiune potrivit căreia una dintre cele mai chinuitoare activităţi ale vieţii domestice putea fi făcută cu adevărat incitantă şi amuzantă. Cyrus McCormick a expus o secerătoare care putea face munca a patruzeci de bărbaţi – o pretenţie atît de îndrăzneaţă şi neverosimilă, încît aproape nimeni nu i-a dat crezare pînă cînd secerătoarea nu a fost dusă la o fermă din Home Counties, unde s-a dovedit că performanţele ei erau reale. Cel mai incitant dintre toate era revolverul cu repetiţie al lui Samuel Colt, care nu era numai uimitor de mortal, ci şi făcut din părţi interşanjabile, o metodă de producţie atît de aparte, încît a devenit cunoscută drept „sistemul american”. O singură creaţie autohtonă putea egala aceste calităţi măiestre ale noutăţii, utilităţii şi preciziei epocii maşinilor – însăşi marea sală a lui Paxton, iar aceasta avea să dispară după încheierea spectacolului. Pentru mulţi europeni, acesta a fost primul indiciu neliniştitor că ţăranii care mestecau tutun de dincolo de ocean creau pe nesimţite următorul colos industrial – o transformare atît de neverosimilă, încît majoritatea refuzau să-i dea crezare chiar şi în timp ce se întîmpla deja.

Cel mai popular element al Marii Expoziţii nu a fost nicidecum o expoziţie, ci elegantele cabine de toaletă, unde vizitatorii se puteau uşura în condiţii confortabile, ofertă de care au profitat cu recunoştinţă şi entuziasm 827.000 de oameni – 11.000 într-o singură zi. În 1851, toaletele publice lipseau cu desăvîrşire din Londra. La British Museum, pînă la 30.000 de vizitatori zilnici trebuiau să împartă doar două toalete exterioare. La Palatul de Cristal, la toalete se putea chiar trage apa, ceea ce i-a încîntat pe vizitatori atît de mult, încît a declanşat moda instalării toaletelor cu apă curentă acasă – o schimbare ce va avea curînd consecinţe catastrofale pentru Londra, după cum vom vedea.

Marea Expoziţie a constituit un progres atît din punct de vedere sanitar, cît şi din punct de vedere social, deoarece era prima oară cînd oameni din toate clasele sociale erau laolaltă, amestecîndu-se şi stînd aproape unii de alţii. Mulţi s-au temut că oamenii simpli – „Marii Nespălaţi”, după cum îi poreclise William Makepeace Thackeray cu un an înainte, în romanul Istoria lui Pendennis – se vor dovedi nedemni de această încredere şi le vor crea neplăceri celor care le erau superiori. Puteau apărea chiar sabotaje. La urma urmei, evenimentul se petrecea la doar trei ani de la revoltele populare din 1848 care tulburaseră Europa şi răsturnaseră guvernele din Paris, Berlin, Cracovia, Budapesta, Viena, Napoli, Bucureşti şi Zagreb.

Teama cea mai mare era că expoziţia avea să atragă cartişti şi susţinători ai acestora. Cartismul era o mişcare populară numită astfel după Carta Poporului din 1837, care urmărea o serie de reforme politice – toate destul de modeste, privite retrospectiv –, de la desfiinţarea aşa-numitelor „burguri putrede” şi „goale” la acordarea sufragiului masculin universal5*. În decurs de aproximativ un deceniu, cartiştii au înaintat Parlamentului o serie de petiţii, una dintre ele de aproximativ 10 kilometri lungime, despre care se spunea că fusese semnată de 5,7 milioane de oameni. Parlamentul a fost impresionat, dar le-a respins oricum pe toate, pentru binele poporului. Se considera că votul universal este o idee periculoasă – „cu totul incompatibilă cu existenţa civilizaţiei”, potrivit istoricului şi parlamentarului Thomas Babington Macaulay.

În Londra, situaţia s-a agravat în 1848, cînd cartiştii au anunţat o manifestaţie de masă în Kennington Common, la sud de Tamisa. Exista temerea că aceştia, cuprinşi de indignare, vor năvăli peste Westminster Bridge şi vor ocupa Parlamentul. Clădirile guvernamentale din întregul oraş au fost fortificate. La Ministerul de Externe, lordul Palmerston, ministrul de Externe, a blocat ferestrele cu volume legate din The Times. La British Museum au fost plasaţi pe acoperiş bărbaţi care să arunce cu cărămizi asupra celor care ar fi încercat să ocupe clădirea. În faţa Bank of England au fost instalate tunuri, iar angajaţilor de la o serie de instituţii de stat li s-au distribuit săbii şi muschete vechi, prost întreţinute, dintre care multe erau cel puţin la fel de periculoase pentru utilizatori ca şi pentru cei suficient de îndrăzneţi încît să vină în faţa lor. 170.000 de agenţi de poliţie speciali – cei mai mulţi dintre ei oameni bogaţi şi servitorii lor – erau în alertă, aflîndu-se sub comanda senilului duce de Wellington, acum în vîrstă de 82 de ani şi surd la orice era mai puţin zgomotos decît un ţipăt zdravăn.

În cele din urmă, manifestaţia a eşuat, în parte fiindcă liderul cartiştilor, Feargus O’Connor, a început să se comporte ciudat din cauza demenţei sifilitice încă nediagnosticate de care suferea (şi pentru care avea să fie internat într-un azil în anul următor), în parte întrucît cei mai mulţi participanţi nu erau de fapt revoluţionari autentici şi nu doreau să producă sau să ia parte la o mare vărsare de sînge, şi în parte deoarece o ploaie torenţială oportună a făcut ca retragerea într-o cîrciumă să pară o variantă mult mai atrăgătoare decît asedierea Parlamentului. The Times a scris că „mulţimea londoneză, deşi nici eroică, nici poetică, nici patriotică, nici iluminată, nici curată, e un organism relativ blajin”, ceea ce, oricît ar fi fost de condescendent, era destul de corect.

În ciuda acestei amînări, în 1851, sentimentele din unele cartiere erau în continuare puternice. Henry Mayhew a notat în influentul său volum London Labor and the London Poor, publicat în acelaşi an, că, „aproape pînă la unul”, muncitorii sînt „socialişti înflăcăraţi, avînd opinii violente”.

Dar şi cei mai aprinşi socialişti, se pare, iubeau Marea Expoziţie. Aceasta s-a deschis pe 1 mai 1851 fără nici un incident – un „spectacol minunat, impunător şi emoţionant”, în cuvintele unei regine Victoria strălucitoare, care a numit ziua inaugurării „cea mai măreaţă zi a istoriei noastre” şi a spus-o chiar sincer. Veneau oameni din toate colţurile ţării. O femeie pe nume Mary Callinack, de 85 de ani, a mers pe jos peste 400 de kilometri din Cornwall, devenind astfel celebră. În total, şase milioane de oameni au participat în cele cinci luni şi jumătate cît Marea Expoziţie a fost deschisă. În cea mai aglomerată zi, 7 octombrie, au venit aproape 110.000 de vizitatori. La un moment dat, 92.000 de oameni erau în clădire în acelaşi timp – cel mai mare număr de oameni care fuseseră vreodată în interiorul unei singure clădiri.

Nu toţi vizitatorii au fost încîntaţi. William Morris, viitorul designer şi estet, atunci în vîrstă de 17 ani, a fost atît de îngrozit de ceea ce considera a fi lipsă de gust şi venerare a excesului, încît a ieşit din clădire clătinîndu-se şi a vomat în tufişuri. Dar majoritatea oamenilor o adorau şi aproape toţi s-au comportat decent. Pe parcursul desfăşurării Marii Expoziţii, doar 25 de oameni au fost acuzaţi de încălcări ale legii – 15 pentru furt din buzunare şi 10 pentru alte furturi minore. Absenţa infracţiunilor grave a fost chiar mai remarcabilă decît pare, deoarece în anii 1850 Hyde Park devenise un loc periculos notoriu, mai ales după căderea serii, cînd riscul de a fi jefuit era atît de mare încît apăruse obiceiul de a traversa parcul doar după formarea unui convoi. Datorită mulţimilor, timp de aproape jumătate de an a fost cel mai sigur loc din Londra.

Marea Expoziţie a adunat un profit de 186.000 de lire, suficient pentru cumpărarea a treizeci de acri la sud de Hyde Park, într-o zonă numită neoficial Albertopolis, unde au fost construite marile muzee şi instituţii care încă domină împrejurimile – printre altele, Royal Albert Hall, Victoria & Albert Museum, Natural History Museum, Royal College of Art şi Royal College of Music.

Măreţul Palat de Cristal al lui Paxton a rămas în picioare în Hyde Park pînă în vara anului 1852, cînd i s-a hotărît soarta. Aproape nimeni nu voia să dispară cu totul, dar părerile erau împărţite cu privire la noua lui utilizare. O propunere cam înflăcărată era transformarea lui într-un turn de sticlă de 1.000 picioare înălţime. În cele din urmă s-a căzut de acord să fie mutat într-un parc nou – care să fie numit Parcul Palatului de Cristal –, în Sydenham, în sudul Londrei. Pe parcurs, nu se ştie cum, a devenit şi mai mare; noul Palat de Cristal era o dată şi jumătate mai mare şi folosea de două ori mai multă sticlă. Deoarece era situat pe o pantă, reconstruirea lui a fost mult mai dificilă. De patru ori s-a prăbuşit. Pentru înălţarea clădirii a fost nevoie de 6.400 de muncitori, care au terminat treaba în doi ani. Şaptesprezece dintre ei şi-au pierdut viaţa. Aura de magie şi binefacerile Palatului de Cristal dispăruseră în mod ciudat, iar acesta nu şi-a mai recîştigat niciodată locul central în inima naţiunii. În 1936, întreaga clădire a fost mistuită de flăcări.

La zece ani de la Marea Expoziţie, prinţul Albert a murit, iar marea navă spaţială gotică cunoscută drept Albert Memorial a fost construită la vest de locul pe care se înălţase Palatul de Cristal, cu un cost enorm de 120.000 de lire, adică o dată şi jumătate faţă de cît costase Palatul de Cristal. Acolo stă astăzi Albert pe tron, sub un enorm baldachin aurit. În poală ţine o carte: catalogul Marii Expoziţii. Tot ce a mai rămas din Palatul de Cristal original sînt două porţi mari decorative din fier forjat, care străjuiau altădată locul unde se verificau biletele la intrarea în sala de expoziţie a lui Paxton, iar acum, neobservate, marchează o mică porţiune a graniţei dintre Hyde Park şi Kensington Gardens.

Epoca de aur a clericilor de ţară s-a sfîrşit şi ea brusc. În anii 1870 a început o gravă depresiune agricolă, care i-a lovit pe proprietarii de pămînt şi pe toţi cei a căror prosperitate depindea de aceştia. În decurs de şase ani, o sută de mii de fermieri şi muncitori agricoli şi-au părăsit pămînturile. În parohia noastră populaţia a scăzut cu aproape jumătate în cincisprezece ani. La mijlocul anilor 1880, valoarea de impozitare a întregii parohii era de doar 1.713 lire – cu doar 100 de lire mai mult decît îl costase pe Thomas Marsham să construiască această casă parohială, cu trei decenii mai înainte.

Spre sfîrşitul secolului, venitul mediu al unui cleric englez scăzuse la mai puţin de jumătate decît fusese cu cincizeci de ani înainte. Ajustat la puterea de cumpărare, însemna un venit şi mai derizoriu. O parohie de ţară a încetat să mai reprezinte o sinecură atractivă. Mulţi clerici nu-şi mai puteau permite să se căsătorească. Cei înzestraţi cu inteligenţă şi posibilităţi şi-au exercitat talentele în alte direcţii. La sfîrşitul secolului, scrie David Cannadine, „cele mai strălucite minţi ale generaţiei se aflau în afara Bisericii, şi nu în interiorul ei”.

În 1899, domeniul familiei Marsham a fost împărţit şi vîndut, ceea ce a pus capăt relaţiei benigne de dominaţie a acestei familii cu comitatul. În mod curios, un eveniment neaşteptat ce a avut loc în bucătărie a fost în mare parte responsabil pentru depresiunea agricolă devastatoare din anii 1870 şi din următorii. Vom ajunge imediat la această poveste – dar înainte de a intra în casă şi a începe vizita noastră, am putea să dedicăm cîteva pagini răspunsului la întrebarea neaşteptat de pertinentă privitoare la motivul pentru care oamenii locuiesc de fapt în case.

1* A compara valorile din 1851 cu cele de astăzi nu este simplu, deoarece ele pot fi calculate folosind multe criterii diferite, iar lucruri care acum pot fi scumpe (terenul agricol, servitorii) erau adesea ieftine, comparativ, la acea vreme şi invers. Îi sînt îndatorat profesorului Ranald Michie de la Durham University pentru sugestia că cea mai precisă măsură ar fi o comparare a indicilor preţurilor cu amănuntul din 1851 şi din prezent. Privite în acest mod, cele 500 de lire ale domnului Marsham ar valora astăzi cam 400.000 de lire (sau 630.000 de dolari). În 1851, venitul pe cap de locuitor în Marea Britanie era ceva mai mult de 20 de lire.

2* Nava se numea „Resurgam”, însemnînd „Mă voi înălţa iar”, ceea ce s-a dovedit a fi un nume cam nefericit, întrucît s-a scufundat în Marea Irlandei în timpul unei furtuni, la trei luni de la lansarea sa din 1878, şi nu s-a mai înălţat niciodată. Şi nici Garrett, de altfel. Descurajat de experienţele sale, a renunţat la predici şi invenţii şi s-a mutat în Florida, unde s-a apucat de agricultură. Şi asta s-a dovedit a fi un dezastru, iar el şi-a încheiat viaţa dezamăgitoare şi aflată într-o spirală descendentă ca simplu infanterist în armata americană, în timpul Războiului Americano-Spaniol, murind apoi de tuberculoză, sărac şi uitat, în New York, în 1902.

3. „Vierme”, în limba engleză (n. trad.).

4* Koh-i-Noor devenise una dintre Bijuteriile Coroanei cu doi ani înainte, după ce fusese eliberat (sau prădat, depinde de perspectivă) de armata britanică în timpul cuceririi Punjabului indian. Majoritatea oamenilor au considerat diamantul Koh-i-Noor o dezamăgire. Deşi uriaş, la cele 200 de carate ale sale, fusese tăiat prost şi nu strălucea satisfăcător. După expoziţie, a fost prelucrat considerabil pînă la o variantă mai sclipitoare de 109 carate şi montat în coroana regală.

5* În „burgurile putrede”, un membru al Parlamentului putea fi ales de un număr mic de oameni, precum în Bute (Scoţia), unde un singur locuitor din 14.000 avea drept de vot şi astfel, evident, se putea alege pe el însuşi. „Burgurile goale” erau circumscripţii care nu aveau nici un locuitor, dar păstrau un loc în Parlament, ce putea fi vîndut sau oferit (unui fiu imposibil de angajat, de pildă) de persoana care îl controla. Cel mai renumit „burg gol” era Dunwich, un oraş de coastă din Suffolk care fusese cîndva un mare port – al treilea ca mărime din Anglia –, dar care fusese înghiţit de mare în timpul unei furtuni din 1286. În ciuda văditei sale inexistenţe, a fost reprezentat în Parlament, pînă în 1832, de o serie de nulităţi privilegiate.