Kazuo Ishiguro, The Unconsoled

Copyright © Kazuo Ishiguro, 1995

All rights reserved

© 2018 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7288-2

ISBN PDF: 978-973-46-7289-9

ISBN print: 978-973-46-6871-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © iStockphoto.com/AMCImages

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KAZUO ISHIGURO s-a născut la Nagasaki în 1954 şi a imigrat în Marea Britanie în 1960. A debutat ca prozator la douăzeci şi opt de ani cu Amintirea palidă a munţilor, roman recompensat cu The Winifred Holtby Prize of the Royal Society of Literature şi tradus ulterior în treisprezece limbi. În 1986 i-a apărut al doilea roman, Un artist al lumii trecătoare, nominalizat în acelaşi an la Booker Prize, laureat al Whitbread Book of the Year Award şi tradus în paisprezece limbi. 1989 îi aduce lui Ishiguro, odată cu Rămăşiţele zilei, rîvnitul Booker Prize. În 1995 Ishiguro a publicat Nemîngîiaţii, urmat de Pe cînd eram orfani şi Să nu mă părăseşti. În acelaşi an Kazuo Ishiguro a primit distincţia Officer of the British Empire for Services to Literature şi în 1998 titlul de Chevalier de l’Ordre des Arts et des Lettres din partea statului francez. În 2017 Ishiguro primeşte Premiul Nobel pentru Literatură.

Pentru Lorna şi Naomi

PARTEA ÎNTÂI

1

Şoferul de taxi păru încurcat când îşi dădu seama că nu mă aştepta nimeni, nici măcar funcţionarul de la recepţie. Traversă holul pustiu, sperând probabil să găsească un angajat ascuns după vreo plantă sau după vreun fotoliu. În cele din urmă, lăsă valizele jos, lângă uşa liftului, şi, mormăind câteva cuvinte de scuză, îşi luă rămas-bun de la mine.

Holul era destul de spaţios, cu cele câteva măsuţe pentru servit cafeaua risipite prin jur, fără a da impresia de înghesuială. Tavanul însă era scund şi făcea în mod vizibil o burtă, creând o uşoară senzaţie de claustrofobie, iar în ciuda soarelui strălucitor de afară, camera era întunecoasă. Doar pe peretele din dreptul recepţiei se întindea o fâşie însorită, luminând o parte a lambriului de lemn închis la culoare şi o poliţă cu reviste în germană, franceză şi engleză. Tot pe masa de la recepţie am mai zărit un clopoţel de argint şi a fost cât pe ce să merg într-acolo şi să sun din el, când undeva, în spatele meu, s-a deschis o uşă şi un tânăr în uniformă şi-a făcut apariţia.

— Bună ziua, domnule, zise el pe un ton obosit şi, trecând în spatele pupitrului de la recepţie, începu să completeze formularele de înregistrare.

Deşi mormăia o scuză pentru că lipsise, continua să se poarte exact ca şi cum ar fi fost luat prin surprindere. Totuşi, de îndată ce mi-am rostit numele, tresări şi luă poziţia de drepţi.

— Domnule Ryder, regret nespus că nu v-am recunoscut. Domnul Hoffman, directorul, dorea foarte mult să vă întâmpine personal. Din păcate însă, chiar acum a trebuit să plece la o întrunire importantă.

— Nu face nimic. Aştept cu nerăbdare să ne întâlnim mai târziu.

Funcţionarul continua grăbit să facă formele de înregistrare, mormăind în tot acest timp despre cât de dezamăgit avea să fie directorul că ratase sosirea mea. Pomeni în două rânduri despre cât de stresat fusese acesta cu pregătirile pentru „joi seara“, care îl sustrăseseră de la treburile hotelului mult mai mult decât de obicei. M-am mărginit să încuviinţez din cap, incapabil să mă mobilizez şi să-l întreb despre evenimentul de „joi seara“.

— Oh, şi domnul Brodsky s-a descurcat minunat azi, zise funcţionarul, luminându-se la faţă. Într-adevăr, minunat. Azi-dimineaţă a repetat cu orchestra patru ore în şir fără pauză. Şi ascultaţi-l acum! Încă mai lucrează din greu şi se descurcă singur.

Arătă spre partea din spate a holului. De-abia atunci mi-am dat seama că undeva în clădire se cânta la pian, dar numai cu puţin mai tare decât zgomotul înăbuşit al circulaţiei de afară. Am ridicat capul şi am ascultat mai atent. Cineva interpreta o singură frază scurtă – era din a doua parte a Verticalităţii lui Mullery –, reluând-o iar şi iar, încet şi atent.

— Desigur, dacă directorul ar fi fost aici, zise funcţionarul, l-ar fi chemat pe domnul Brodsky să vă facă cunoştinţă. Dar nu sunt sigur… Începu să râdă: Nu sunt sigur dacă trebuie să-l deranjez. Ştiţi, dacă se concentrează profund…

— Desigur, desigur. Rămâne pe altă dată.

— Dacă directorul ar fi aici…

Se îndepărtă şi râse din nou. Apoi, aplecându-se înainte, zise cu voce scăzută:

— Ştiţi, domnule, că unii clienţi au avut tupeul să se plângă? De faptul că închidem salonul ori de câte ori domnul Brodsky vrea să cânte la pian? E uimitor cum gândesc unii oameni! De fapt, doi clienţi diferiţi s-au plâns ieri domnului Hoffman. Fiţi sigur că au fost repede puşi la punct.

— Cred. Brodsky, zici?

M-am gândit la nume, dar nu-mi spunea nimic. Apoi l-am surprins pe funcţionar privindu-mă cu un aer perplex şi am zis iute:

— Da, da. De-abia aştept să-l întâlnesc pe domnul Brodsky la momentul potrivit.

— Păcat că nu-i directorul aici, domnule!

— Te rog, nu-ţi face probleme! Acum, dacă ai terminat, aş dori mult…

— Desigur, domnule. Sunteţi, probabil, foarte obosit după o călătorie atât de lungă. Poftiţi cheia. Gustav, pe care-l vedeţi acolo, o să vă conducă în cameră.

Am privit în urmă şi am văzut un hamal mai în vârstă aşteptând la celălalt capăt al holului. Stătea în picioare în dreptul liftului deschis, holbându-se înăuntru cu un aer preocupat. Când mă văzu venind spre el, tresări. Îmi ridică apoi valizele şi intră iute în lift, după mine.

În timp ce urcam, hamalul bătrân continua să ţină cele două valize şi am văzut cum se înroşea din pricina efortului. Ambele valize erau foarte grele şi, de grijă să nu leşine în faţa mea, am zis:

— Ştii, ar trebui să le laşi jos.

— Îmi pare bine că spuneţi asta, domnule, zise el, iar vocea îi trăda surprinzător de puţin efortul fizic pe care îl făcea. La începuturile meseriei, cu mulţi ani în urmă, obişnuiam să las valizele pe podea. Le ridicam numai când era absolută nevoie. Când mă deplasam, ca să zic aşa. De fapt, în primii cincisprezece ani de lucru aici, trebuie să spun că am folosit această metodă. Mulţi hamali tineri din acest oraş recurg încă la ea. Dar acum, n-o să mă mai vedeţi că fac aşa ceva. Şi-n afară de asta, domnule, nu urcăm atât de mult.

Ne-am continuat drumul în tăcere. Apoi am zis:

— Aşadar, lucrezi de ceva timp în hotelul ăsta.

— De douăzeci de ani. Am văzut o groază de lucruri aici, în acest răstimp. Dar sigur că hotelul funcţiona deja de multă vreme când am ajuns eu aici. Se crede că Frederic cel Mare a petrecut o noapte aici, în secolul al XVIII-lea, şi, potrivit tuturor mărturisirilor, încă din vremea aceea era un han în toată puterea cuvântului. A, da, în decursul anilor s-au petrecut aici evenimente de mare importanţă istorică. Odată, când nu veţi fi atât de obosit, aş fi bucuros să vă relatez câteva dintre ele.

— Dar îmi povesteai, am zis eu, de ce crezi că e o greşeală să laşi bagajele pe podea.

— A, da, zise hamalul. Iată un subiect interesant. Vedeţi, domnule, după cum vă închipuiţi, într-un oraş ca acesta sunt multe hoteluri. Înseamnă că mulţi oameni din oraş şi-au încercat oarecum norocul lucrând ca hamali. Mulţi par să creadă că e suficient să-şi pună o uniformă şi că la asta se va reduce totul, că vor fi apţi pentru meserie. E o concepţie eronată, cultivată mai ales în oraşul acesta. Consideraţi-o o legendă locală, dacă vreţi. Şi aş fi gata să recunosc că, într-o vreme, aş fi aderat eu însumi la ea, fără să clipesc. Apoi, odată – s-a petrecut cu mulţi ani în urmă – soţia mea şi cu mine ne-am luat o scurtă vacanţă. Am plecat în Elveţia, la Lucerna. Soţia mea nu mai trăieşte, domnule, dar, ori de câte ori mă gândesc la ea, îmi aduc aminte de mica noastră vacanţă. Este foarte frumos lângă lac. Fără îndoială, cunoaşteţi locul. După micul dejun, am făcut câteva plimbări minunate cu barca. Ei bine, ca să revin la subiect, în vacanţă am observat că oamenii din oraşul acela aveau altă concepţie despre hamalii lor decât cei de la noi. Cum să vă spun, domnule? Acolo hamalii se bucurau de mai mult respect. Cei mai buni dintre ei erau personaje renumite, iar hotelurile de primă mână se luptau pentru serviciile lor. Mărturisesc că lucrul acesta mi-a deschis ochii. Dar în oraşul nostru, ei bine, a existat această idee de foarte mulţi ani. De fapt, sunt zile când mă întreb dacă ar putea fi vreodată eradicată. Acum nu spun că toţi cei de aici s-ar purta necivilizat cu noi. Departe de aceasta, aici am fost întotdeauna tratat cu politeţe şi consideraţie. Dar, vedeţi, domnule, există întotdeauna ideea că oricine ar putea face această meserie dacă şi-ar pune în minte s-o facă, dacă ar avea chef. Presupun că asta se întâmplă pentru că, într-o oarecare măsură, oricine din acest oraş a trecut prin experienţa de a căra bagaje de colo-colo. De aceea se presupune că a fi hamal la un hotel nu reprezintă decât o prelungire a acestei activităţi. De-a lungul anilor, am dus cu liftul multe persoane care mi-au spus: „Zilele astea s-ar putea să renunţ la ocupaţia mea şi să devin hamal“. Da, da. Ei bine, domnule, într-o zi – nu la multă vreme după scurta noastră vacanţă de la Lucerna – unul dintre consilierii de frunte ai primăriei mi-a spus, mai mult sau mai puţin exact, aceste cuvinte: „Aş vrea să fac aşa ceva în zilele astea, mi-a zis el, arătând spre valize. Asta-i viaţa care-mi place. Să n-ai nici o grijă pe lume“. Presupun, domnule, că încerca să se poarte amabil, sugerând că aş fi fost de invidiat. Asta se întâmpla când eram mai tânăr, domnule, iar pe atunci nu ţineam valizele în mână, ci le lăsam pe podea, aici în lift, şi presupun că pe vremea aceea aşa şi arătam. Adică lipsit de griji, cum sugerase domnul acela. Ei bine, vă spun eu, domnule, că aceasta a fost picătura care a umplut paharul. Nu că m-ar fi mâniat tocmai vorbele domnului acela. Dar când mi le-a spus, ei bine, mi-a picat fisa. Erau lucruri la care mă gândisem de o bună bucată de vreme. Şi după cum vă explicam, domnule, eram proaspăt întors din scurta noastră vacanţă la Lucerna, unde îmi formasem anumite păreri. Şi mi-am zis eu că, ei bine, venise vremea ca hamalii din acest oraş să încerce să schimbe atitudinea predominantă de aici. Vedeţi, domnule, la Lucerna văzusem altceva şi am simţit, cum să spun, că tot ce se petrecea aici nu era tocmai în regulă. Aşa că m-am gândit mult la aceasta şi am ajuns la concluzia că trebuia eu însumi să iau o serie de măsuri. Desigur că încă de pe atunci bănuiam probabil cât de greu va fi. Pesemne că în toţi anii aceia îmi dădusem seama că deja era poate prea târziu pentru generaţia mea. Că lucrurile ajunseseră prea departe. Dar m-am gândit că, în definitiv, chiar dacă eu mi-aş îndeplini misiunea şi aş schimba puţin lucrurile, ar fi măcar mai uşor pentru cei care ar veni după mine. Aşa că, domnule, am luat măsurile respective şi le-am respectat chiar din ziua când consilierul primăriei mi-a zis vorbele acelea. Şi pot să afirm cu mândrie că şi alţi hamali din acest oraş mi-au urmat exemplul. Nu că ar fi luat aceleaşi hotărâri ca mine. Dar să zicem că măsurile lor, în fine, se potriveau cu ale mele.

— Înţeleg. Şi una dintre măsurile dumitale era să nu laşi jos valizele, ci să continui să le ţii în mână.

— Exact, domnule, aţi sesizat miezul problemei foarte bine. Desigur, trebuie să recunosc că, atunci când am început să-mi impun aceste reguli mie însumi, eram mult mai tânăr şi mai puternic şi presupun că nu m-am gândit că, odată cu bătrâneţea, mă vor lăsa puterile. E caraghios, domnule, dar omul nu gândeşte aşa. Ceilalţi hamali au spus lucruri asemănătoare. Cu toate acestea, încercăm cu toţii să respectăm vechile noastre hotărâri. Cu timpul, doisprezece dintre noi am format un grup destul de unit şi suntem printre ultimii care au încercat să schimbe ceva cu mulţi ani în urmă. Dacă ar trebui să revin acum asupra unor lucruri, aş simţi, domnule, că îi dezamăgesc pe ceilalţi. Iar dacă vreunul dintre ei ar reveni asupra oricărei reguli mai vechi, la fel m-aş simţi şi eu. Pentru că, fără îndoială, în oraşul acesta s-a înregistrat un progres. Adevărat că mai sunt încă multe de făcut, dar am discutat despre aceasta adeseori – ne întâlnim în fiecare duminică seara la Cafeneaua Ungurească din Oraşul Vechi; aţi putea veni şi dumneavoastră cu noi, aţi fi un oaspete bine-venit, domnule; ei bine, am dezbătut aceste probleme şi, fără îndoială, am căzut cu toţii de acord că atitudinea oraşului faţă de noi s-a îmbunătăţit simţitor. Hamalii mai tineri care au venit după noi iau, desigur, totul drept ceva firesc. Dar grupul nostru de la Cafeneaua Ungurească ştie că nouă ni se datorează schimbarea, chiar dacă este vorba de una mică. Aţi fi foarte bine-venit printre noi, domnule! V-aş prezenta bucuros grupului. Nu ne formalizăm chiar atât de mult ca pe vremuri şi, de la o vreme, am înţeles că în condiţii deosebite putem invita unele persoane la masa noastră. Iar în acest anotimp al anului soarele blând al după-amiezilor este foarte plăcut. Masa noastră este sub umbrar, cu vederea spre Vechea Piaţă. Este foarte plăcut, domnule, sunt sigur că o să vă placă. Dar ca să revin la ce spuneam, vorbeam mult despre acest subiect la Cafeneaua Ungurească. Adică despre vechile noastre hotărâri, pe care le luaserăm cu atâţia ani în urmă. Vedeţi, nici unul dintre noi nu se gândise la ce se va întâmpla când vom îmbătrâni. Presupun că eram atât de absorbiţi de munca noastră, încât nu ne făceam planuri decât de pe o zi pe alta. Sau poate că am subestimat cât timp ne va lua să schimbăm această atitudine adânc înrădăcinate. Dar asta este, domnule! Acum am ajuns la vârsta pe care o am şi cu fiecare an îmi este mai greu.

Hamalul tăcu o clipă şi, în ciuda încordării fizice, părea să se fi pierdut în gânduri. Apoi zise:

— Am să fiu cinstit cu dumneavoastră, domnule. Aşa e drept. Când eram mai tânăr, când am început să-mi impun aceste reguli, căram de obicei până la trei valize, oricât de mari sau de grele erau. Dacă un client avea şi o a patra valiză, pe aceea obişnuiam s-o las pe podea. Dar dacă erau trei, mă descurcam întotdeauna. Ei bine, adevărul este, domnule, că acum patru ani am fost bolnav o perioadă şi mi se părea munca grea, aşa că am discutat despre aceasta la Cafeneaua Ungurească. Ei bine, în cele din urmă, toţi colegii mei au căzut de acord că nu e nevoie să fiu atât de sever cu mine. În definitiv, ziceau ei, tot ce mi se cerea era să-i impresionez pe oaspeţi cu ceva din specificul muncii noastre. Că erau două valize sau trei, efectul ar fi fost în mare acelaşi. Urma să reduc greutatea minimă la două valize, fără ca acest lucru să-mi dăuneze cu ceva. Am acceptat sugestia lor, domnule, dar ştiu că ea nu reflectă pe deplin realitatea. Îmi dau seama că nu are acelaşi efect asupra persoanelor care mă privesc. E o deosebire între a vedea un hamal încărcat cu două valize şi a vedea altul cu trei, trebuie să recunoaşteţi, domnule, chiar pentru ochiul cel mai puţin experimentat, efectul este în mare măsură diferit. Ştiu asta, domnule, şi nu mă sfiesc să vă spun că e dureros pentru mine să recunosc acest lucru. Dar, ca să revin la problema noastră, sper că înţelegeţi acum de ce nu vreau să vă las jos valizele. Nu aveţi decât două. Măcar câţiva ani de aici înainte, două valize vor fi încă în puterile mele.

— Ei bine, totul este foarte lăudabil, am zis eu. Ai reuşit să faci asupra mea impresia dorită.

— Aş vrea să ştiţi, domnule, că nu sunt singurul care a fost nevoit să se schimbe. La Cafeneaua Ungurească vorbim mereu despre aceste lucruri şi adevărul este că fiecare dintre noi a trebuit să recurgă la mici schimbări. Dar n-aş vrea să credeţi că ne îngăduim unii altora să ne abatem de la anumite standarde. Dacă am face asta, toate eforturile noastre de ani de zile ar fi în zadar. Ne-am face de râs cât ai zice peşte. Trecătorii şi-ar bătea joc de noi când ne-ar vedea adunaţi în jurul mesei noastre duminica după-amiaza. O, nu, domnule, rămânem foarte severi unii cu alţii şi, sunt sigur că domnişoara Hilde va confirma asta, comunitatea a ajuns să ne respecte întâlnirile de duminică. Şi cum vă spuneam, domnule, aţi fi bine-venit să vă alăturaţi grupului nostru. Atât cafeneaua, cât şi piaţa sunt deosebit de plăcute în aceste zile însorite de după-amiază. Şi uneori proprietarul cafenelei angajează ţigani să cânte în piaţă. Proprietarul însuşi, domnule, are pentru noi un respect deosebit. Cafeneaua nu este mare, dar el se asigură mereu să fie suficient loc pentru ca noi să ne putem aşeza confortabil în jurul mesei. Chiar atunci când restul cafenelei este extrem de aglomerat, proprietarul are grijă să nu fim înghesuiţi sau deranjaţi. Chiar şi în după-amiezile cele mai aglomerate, dacă toţi cei de la masa noastră şi-ar roti în acelaşi timp braţele întinse, nici unul dintre noi nu s-ar atinge de celălalt. Iată cât de mult ne respectă proprietarul, domnule! Sunt sigur că domnişoara Hilde va confirma cele spuse de mine.

— Iartă-mă, am zis, dar cine este această domnişoară Hilde la care te referi?

Nici n-am apucat să sfârşesc bine fraza, că am observat cum hamalul priveşte intens peste umărul meu undeva, în spate. Răsucindu-mă, am văzut cu o tresărire că nu suntem singuri în lift. O femeie tânără, scundă, îmbrăcată într-o uniformă curată, stătea în picioare, înghesuită în colţul din spatele meu. Dându-şi seama că, în sfârşit, am observat-o, zâmbi şi făcu un pas înainte.

— Scuzaţi-mă, îmi zise, sper că nu credeţi că trag cu urechea, dar n-am putut să nu aud conversaţia. Ascultam ce vă povesteşte Gustav şi trebuie să spun că este destul de nedrept faţă de locuitorii din acest oraş. Adică, atunci când afirmă că nu-i apreciem pe hamalii de la hoteluri. Bineînţeles că îi apreciem, şi mai ales pe Gustav, aici de faţă. Toţi ţin la el. Vedeţi că este o contradicţie chiar şi în ceea ce vă spunea acum. Dacă nu l-am respecta deloc, cum îşi explică atunci consideraţia cu care sunt trataţi la Cafeneaua Ungurească? Chiar aşa, Gustav, este foarte urât din partea ta să ne prezinţi într-o astfel de lumină domnului Ryder.

Aceste cuvinte au fost rostite pe un ton vădit, plin de căldură, iar hamalul părea într-adevăr ruşinat. Îşi îndreptă ţinuta depărtându-se de noi, în timp ce valizele grele îl loveau peste picioare, şi-şi întoarse de la noi privirea plouată.

— Uite, aşa e el, zise tânăra zâmbind. Dar este unul dintre cei mai buni. Toţi ţinem la el. Este excesiv de modest, aşa că nu vă va spune niciodată cu gura lui, dar ceilalţi hamali de hotel din oraş îl privesc cu consideraţie. De fapt, n-aş exagera deloc dacă spun că au pentru el un sentiment de respect şi de teamă. Îi poţi vedea uneori aşezaţi în jurul mesei lor, duminica după-amiaza, iar dacă Gustav n-a sosit încă, nu încep conversaţia. Ştiţi, li s-ar părea lipsă de respect să înceapă ritualul fără el. Adeseori îi vezi, zece sau unsprezece dintre ei, stând acolo tăcuţi în faţa cafelelor şi aşteptând. Cel mult îşi vorbesc ciudat în şoaptă, ca şi când ar fi în biserică. Dar până când nu soseşte Gustav, nu se liniştesc şi nu încep conversaţia. Merită să mergi la Cafeneaua Ungurească fie şi numai ca să asişti la sosirea lui Gustav. Trebuie să recunosc, contrastul dintre atmosfera dinainte şi cea de după aceea este foarte puternic. Întâi, vezi chipurile acelea îmbătrânite şi posomorâte în jurul mesei. Apoi, apare Gustav şi toţi încep să strige şi să râdă. Îşi dau pumni în glumă şi-şi trag palme pe spate. Uneori chiar dansează, da, da, pe mese! Au un „dans al hamalilor“, nu-i aşa, Gustav? Da, se distrează cu adevărat. Dar absolut deloc înainte să sosească şi Gustav. Bineînţeles că el, unul, nu v-ar fi spus niciodată ceva din toate astea, este atât de modest! Tot oraşul ţine la el.

În timp ce tânăra vorbea, Gustav se îndepărtase probabil complet, căci, îndată ce l-am privit după aceea, l-am văzut stând cu faţa spre colţul opus al liftului, cu spatele la noi. Sub greutatea valizelor, genunchii începeau să-i cedeze, iar umerii să-i tremure. Ţinea capul plecat, ascunzându-l practic de noi în spatele corpului, dar era greu de spus dacă o făcea din timiditate sau din pură extenuare fizică.

— Iertaţi-mă, domnule Ryder, zise tânăra. Încă nu m-am prezentat. Mă numesc Hilde Stratmann. Am misiunea de a mă îngriji ca totul să meargă bine în timpul şederii dumneavoastră. Mă bucur atât de mult că, în sfârşit, aţi reuşit să ajungeţi aici. Începuserăm să ne îngrijorăm cu toţii. Toată lumea aştepta de mult dimineaţa aceasta, dar mulţi au primit sarcini importante şi au trebuit să plece unul câte unul, aşa încât îmi revine mie, o umilă angajată a Institutului Municipal de Artă, să vă spun cât suntem de onoraţi cu toţii de vizita dumneavoastră.

— Mă bucur să fiu aici. Dar în ceea ce priveşte dimineaţa aceasta, spuneaţi că…

— O, vă rog să nu vă faceţi nici o grijă în legătură cu asta, domnule Ryder. Nimeni n-a fost dat afară din cameră din cauza aceasta. Singurul lucru care contează este că sunteţi aici. Ştiţi, domnule Ryder, dacă sunt total de acord cu Gustav despre ceva, acest ceva este Oraşul Vechi. Este într-adevăr foarte atrăgător, şi întotdeauna îi îndemn pe vizitatori să meargă acolo. Are o atmosferă minunată, o mulţime de cafenele pe trotuar, magazine de artizanat şi restaurante. Până acolo faceţi doar o scurtă plimbare, aşa încât ar trebui să profitaţi de îndată ce vă va permite programul.

— Chiar că am să încerc să mă duc. Că veni vorba, domnişoară Stratmann, legat de programul meu…

Am făcut o pauză oarecum în mod deliberat, aşteptând ca tânăra să se minuneze de zăpăceala ei, să caute în servieta diplomat şi să scoată din ea vreo foaie sau vreun pliant. Dar deşi mă întrerupse imediat, n-o făcu decât pentru a-mi spune următoarele:

— Da, este într-adevăr un program foarte încărcat. Sper însă că nu este exagerat de aglomerat. Am încercat să ne oprim numai asupra punctelor esenţiale. În mod inevitabil, am fost invadaţi de numeroasele noastre societăţi, de mass-media locale, de toată lumea. Aveţi atâţia admiratori în acest oraş, domnule Ryder! Multă lume de aici vă consideră nu numai cel mai bun pianist în viaţă din lume, dar poate chiar cel mai mare pianist al acestui secol. Credem însă că am reuşit să limităm programul la punctele esenţiale. Am convingerea că nu veţi fi nemulţumit în nici o privinţă.

Chiar în acel moment, uşile liftului se deschiseră şi bătrânul hamal ieşi pe coridor. Valizele îl făceau să păşească cu greutate pe mochetă, iar domnişoara Stratmann şi cu mine, care veneam în urma lui, a trebuit să ne măsurăm paşii ca să nu-l depăşim.

— Sper că nu s-a supărat nimeni, i-am zis în timp ce mergeam. Adică, pentru că n-am avut timp să-i includ şi pe ei în program.

— A, nu, vă rog să nu vă faceţi griji! Ştim cu toţii că sunteţi aici şi nimeni nu doreşte să se spună că v-a sustras de la treabă. De fapt, domnule Ryder, în afară de două evenimente sociale destul de importante, tot restul programului dumneavoastră se va desfăşura, mai mult sau mai puţin, în seara zilei de joi. Bineînţeles, aţi avut ocazia până acum să vă studiaţi programul.

Ceva din felul în care a rostit această ultimă observaţie m-a făcut să-mi vină greu să-i răspund cu toată sinceritatea. Aşa că am bâiguit:

— Da, desigur.

— Este într-adevăr un program încărcat. Dar ne-am orientat după cererea dumneavoastră de a vi se permite să vedeţi personal cât mai multe lucruri. Iată o atitudine lăudabilă, dacă îmi e îngăduit să-mi spun părerea.

Înaintea noastră, bătrânul hamal se opri în dreptul unei uşi. În cele din urmă, lăsă jos valizele mele şi începu să moşmondească la broasca de la intrare. Până să ne apropiem de el, Gustav ridică iar valizele şi intră clătinându-se în cameră, zicând:

— Vă rog să mă urmaţi, domnule.

Tocmai eram pe punctul să fac întocmai, când domnişoara Stratmann îmi puse o mână pe braţ.

— Nu vă mai reţin, zise ea. N-am vrut decât să verific dacă deocamdată este ceva în programul dumneavoastră care nu vă convine.

Uşa se trânti lăsându-ne afară, pe coridor.

— Ei bine, domnişoară Stratmann, am zis eu, în mare, mi-a făcut impresia… unui program foarte echilibrat.

— Am fixat întâlnirea cu Asociaţia de Sprijin Reciproc a Cetăţenilor, gândindu-ne tocmai la rugămintea dumneavoastră. Grupul de Ajutor este format din oameni obişnuiţi de toate profesiile, care s-au adunat pentru că au avut de suferit din cauza crizei în care ne aflăm. Veţi avea prilejul să auziţi propriile relatări despre câte au avut de îndurat unii dintre ei.

— A, da. În mod sigur, va fi foarte util.

— Şi după cum aţi observat, am respectat şi dorinţa dumneavoastră de a-l întâlni pe domnul Christoff în persoană. Date fiind împrejurările, vă înţelegem perfect motivele pentru care aţi cerut organizarea unei astfel de întâlniri. După cum bănuiţi, domnul Christoff este, la rândul său, încântat. Bineînţeles că are motivele lui să dorească să vă întâlnească. Vreau să spun că, desigur, el şi prietenii lui vor face tot ce le va sta în putinţă să vă convingă de părerile lor. Bineînţeles, totul va fi o aiureală, dar sunt sigură că veţi considera această întâmplare foarte utilă pentru a vă face o imagine asupra situaţiei de aici. Domnule Ryder, arătaţi foarte obosit. Nu vă mai reţin. Poftiţi cartea mea de vizită. Vă rog, nu ezitaţi să mă sunaţi dacă aveţi probleme sau nedumeriri.

I-am mulţumit şi am privit-o cum se îndepărta de-a lungul coridorului. Când am intrat în cameră, încă mai întorceam pe toate feţele diferitele implicaţii ale acestui schimb de cuvinte şi mai trecu o clipă până să-mi dau seama că Gustav stătea în picioare, lângă pat.

— Ei, aţi ajuns, domnule.

După lambriurile din lemn închis la culoare care dominau tot restul clădirii, am fost surprins de aspectul uşor modern al camerei. Peretele din faţă era de sticlă, aproape din podea şi până în tavan, iar lumina soarelui intra plăcut în cameră printre două jaluzele verticale atârnate acolo. Valizele mele fuseseră aşezate una lângă alta, aproape de dulap.

— Acum, domnule, dacă îmi mai acordaţi o clipă, zise Gustav, vă voi arăta camera. În felul acesta, şederea dumneavoastră aici va fi cât se poate de plăcută.

L-am urmat pe Gustav prin cameră, în timp ce acesta îmi arăta întrerupătoarele şi alte facilităţi. La un moment dat, m-a condus în baie şi şi-a continuat explicaţiile acolo. Tocmai eram pe punctul să i-o retez, aşa cum fac atunci când un hamal îmi arată camera de hotel, dar ceva din zelul cu care îşi îndeplinea sarcina, ceva din strădania lui de a da o notă personală unei activităţi pe care o făcea de mai multe ori pe zi, mai curând m-a mişcat şi m-a împiedicat să-l întrerup. Şi atunci, cum el îi dădea înainte cu explicaţiile, arătând cu mâna diferitele locuri din cameră, îmi trecu prin minte că, în ciuda profesionalismului său, a dorinţei lui reale de a mă vedea instalat confortabil, o anumită problemă care îl preocupase toată ziua ieşise din nou la suprafaţă. Cu alte cuvinte, era din nou îngrijorat de fiica sa şi de băieţelul acesteia.

Când i se făcuse propunerea cu câteva luni în urmă, Gustav nu bănuise aproape deloc că aceasta îi va aduce şi altceva decât o plăcere lipsită de complicaţii. O după-amiază pe săptămână, trebuia să petreacă două ore plimbându-se cu nepotul său prin Oraşul Vechi, lăsând-o pe Sophie să plece şi să se distreze şi ea puţin. Ba mai mult, înţelegerea se dovedise îndată a fi reuşită şi în câteva săptămâni între bunic şi nepot se crease o rutină extrem de agreabilă pentru amândoi. În după-amiezile în care nu ploua, se duceau în parcul cu leagăne, unde Boris îi demonstra ultimele lui acte de vitejie. Dacă era vreme umedă, o porneau spre muzeul de ambarcaţiuni. Apoi se plimbau pe străduţele din Oraşul Vechi, privind vitrinele diferitelor magazine, oprindu-se uneori în Piaţa Veche să urmărească reprezentaţia vreunui mim sau acrobat. Bătrânul hamal fiind foarte cunoscut în zonă, nu ajungeau niciodată prea departe fără să-i salute cineva, iar Gustav primea numeroase felicitări pentru nepotul său. Apoi se îndreptau spre vechiul pod să privească bărcile care treceau pe sub el. Expediţia se încheia la o cafenea preferată, unde comandau o prăjitură sau îngheţată şi aşteptau să se întoarcă Sophie.

La început, aceste ieşiri îi aduseseră lui Gustav o enormă satisfacţie. Dar legătura din ce în ce mai strânsă cu fiica şi nepotul său îl făcuse să observe lucruri pe care altădată le-ar fi putut evita, până când nu mai putuse să se prefacă a nu vedea că nu mergea totul cum trebuie. Mai întâi, era starea de spirit generală a lui Sophie. În primele săptămâni se despărţise de ei veselă, grăbită să meargă în centrul oraşului la cumpărături sau să se întâlnească cu vreun prieten. Dar în ultima vreme era tot mai abătută la despărţire, ca şi când n-ar fi avut ce face singură. Mai mult, erau unele semne clare că necazul, oricare ar fi fost el, începuse să-şi pună amprenta pe Boris. Adevărat că nepotul său îşi păstrase încă în mare măsură firea veselă. Dar hamalul observase cum din când în când, mai ales când se făcea vreo aluzie la viaţa lui de acasă, chipul băieţelului se întuneca. Apoi, cu două săptămâni în urmă, se petrecuse ceva ce bătrânul hamal nu izbutea să-şi alunge din minte.

Se plimbase cu Boris pe lângă una dintre numeroasele cafenele din Oraşul Vechi, când o observase deodată pe fiica sa într-una din ele. Umbrarul de pânză de deasupra ferestrei îi permitea să vadă clar în interior, iar Sophie era evident singură, în faţa unei ceşti cu cafea, cu o expresie de totală descurajare zugrăvită pe chip. Revelaţia faptului că nu găsise puterea de a ieşi măcar din Oraşul Vechi, fără a mai pomeni de expresia chipului ei, îl şocase pe hamal atât de tare, încât înainte de a se gândi să încerce să-i distragă lui Boris atenţia, trecu o clipă. Fusese deja prea târziu: urmărind privirea hamalului, Boris îşi zărise mama cu claritate. Băieţelul privise iute în altă parte şi amândoi îşi continuaseră plimbarea fără să pomenească deloc despre incident. În câteva minute, Boris îşi recăpătase buna dispoziţie, dar episodul îl tulburase totuşi pe hamal şi de atunci înainte întorsese în sinea sa povestea pe toate feţele. De fapt, tocmai amintirea acestui incident îi dăduse aerul acela atât de preocupat, jos în hol, incident care acum îl tulbura iar, în vreme ce îmi arăta camera.

Începuse să-mi placă bătrânul şi am simţit o undă de compasiune pentru el. Era evident că rumega ceva de mult timp, iar acum se afla în starea primejdioasă de a da grijilor sale proporţii nejustificate. M-am gândit să discut cu el despre această problemă, dar apoi, cum Gustav ajunsese la capătul îndeletnicirii sale obişnuite, oboseala pe care o simţisem uneori încă de când coborâsem din avion mă cuprinsese din nou. Hotărât de a relua cu el problema mai târziu, i-am oferit un bacşiş gras şi i-am dat liber.

După ce uşa s-a închis în urma lui, m-am prăbuşit, aşa îmbrăcat cum eram, pe pat şi o vreme am privit lung în gol, spre tavan. La început, mintea mi-a fost numai la Gustav şi la diversele lui griji. Apoi însă, rămânând întins pe pat, m-am pomenit gândindu-mă iar la conversaţia purtată cu domnişoara Stratmann. Evident, oraşul acela aştepta de la mine ceva mai mult decât un simplu recital. Dar când am încercat să-mi amintesc unele amănunte esenţiale legate de vizita pe care o făceam, n-am prea reuşit. Mi-am dat seama ce prostie făcusem să nu vorbesc mai deschis cu domnişoara Stratmann. Dacă n-aş fi primit un exemplar cu programul meu, vina ar fi fost a ei, nu a mea, iar scuzele mele nu şi-ar fi avut rostul.

M-am gândit iar la numele Brodsky şi de astă dată am avut impresia clară că fie mai auzisem, fie citisem despre el nu cu multă vreme în urmă. Apoi brusc mi-am amintit de un moment din lunga călătorie cu avionul, pe care tocmai o făcusem. Stăteam în cabina întunecoasă, cu ceilalţi pasageri dormind în jurul meu, şi studiam programul acestei vizite, la lumina chioară a lămpii de citit. La un moment dat, bărbatul de lângă mine se trezise şi, după câteva clipe, făcuse o remarcă amabilă. De fapt, după câte îmi aminteam, se aplecase spre mine să-mi pună o mică întrebare, ceva despre fotbaliştii de la Cupa Mondială. Nevrând să mă sustrag de la studierea atentă a programului meu, l-am expediat cam cu răceală. Acum îmi aminteam totul destul de limpede. Într-adevăr, îmi aminteam chiar şi textura hârtiei verzi şi groase pe care fusese tipărit programul, pata de un galben şters aruncată pe ea de lumina lămpii de citit, zbârnâitul motoarelor avionului, dar oricât aş fi încercat, nu-mi puteam aminti nimic din ce era scris pe hârtia aceea.

Apoi, după alte câteva minute, am simţit cum mă cuprinde oboseala şi am ajuns la concluzia că n-avea rost să-mi mai fac griji înainte de a trage un pui de somn. Într-adevăr, ştiam bine din proprie experienţă cât de limpezi devin lucrurile după odihnă. Puteam s-o caut după aceea pe domnişoara Stratmann, să-i explic neînţelegerea, să fac rost de un exemplar din programul meu şi s-o rog să-mi clarifice tot ceea ce ar fi fost nevoie.

Tocmai începusem să moţăi, când brusc ceva mă făcu să deschid iar ochii şi să privesc fix spre tavan. Am continuat o vreme să cercetez tavanul, apoi m-am ridicat în capul oaselor şi am privit în jur, încercând cu fiecare secundă care trecea un sentiment de recunoaştere din ce în ce mai puternic. Camera în care mă aflam acum nu era, din câte îmi dădeam eu seama, alta decât aceea care îmi slujise drept dormitor în timpul celor doi ani când părinţii mei şi cu mine locuiserăm în casa unei mătuşi, la graniţa dintre Anglia şi Ţara Galilor. Am privit iar de jur împrejur prin cameră, după care, lăsându-mă din nou pe spate, am mai privit o dată lung tavanul. Tencuit şi zugrăvit iar de curând, acesta fusese mărit, cornişele – desfiinţate, iar ornamentele din jurul lămpii – în întregime schimbate. Dar era negreşit acelaşi tavan la care privisem atât de des din patul meu îngust de odinioară, care scârţâia.

M-am răsucit pe o parte şi am privit podeaua de lângă pat. Camera de hotel avea o carpetă închisă la culoare, chiar pe locul unde mi-aş fi lăsat picioarele când coboram din pat. Mi-am amintit cum odată aceeaşi porţiune de podea fusese acoperită de o împletitură verde uzată, pe care de mai multe ori pe săptămână obişnuiam să-mi aranjez cu grijă în formaţii soldaţii de plastic – peste o sută la număr – pe care îi păstrasem în două cutii de tablă pentru biscuiţi. Am întins o mână pe jos şi mi-am trecut degetele peste carpeta hotelului şi, în timp ce făceam asta, mi-am amintit de o după-amiază în care mă pierdusem în lumea mea cu soldaţii de plastic şi o zarvă cumplită izbucnise la parter. Vocile fuseseră atât de sălbatice încât, chiar şi la vârsta de şase sau şapte ani, îmi dădusem seama că nu era vorba de o larmă obişnuită. Dar îmi spusesem că nu se întâmpla nimic şi, culcându-mi din nou obrazul pe împletitura verde, îmi continuasem planurile de luptă. Aproape în mijlocul acelei împletituri verzi fusese sfâşiat un petic, fapt care mă iritase întotdeauna. Dar în după-amiaza aceea, pe când vocile urlau în continuare la parter, îmi venise în minte pentru prima oară că ruptura aceasta putea fi folosită ca teren cu tufişuri, peste care soldaţii mei ar fi trebuit să treacă. Această descoperire – anume că defectul care ameninţase întotdeauna să-mi distrugă lumea imaginară putea fi de fapt inclus în aceasta – mă entuziasmase în bună măsură, iar „tufişurile“ acelea aveau să devină factorul-cheie pentru multe bătălii pe care le-am dirijat ulterior.

Toate acestea mi-au revenit în minte în timp ce priveam în continuare tavanul. Bineînţeles, am rămas pe deplin conştient de modificarea sau înlăturarea unor caracteristici ale camerei. Cu toate acestea, conştientizarea faptului că, după atâta amar de vreme, reveneam în vechiul sanctuar al copilăriei mele m-a învăluit într-un sentiment profund de pace. Am închis ochii şi o clipă m-am simţit ca şi când aş fi fost înconjurat din nou de toate mobilele acelea vechi. În colţul îndepărtat din dreapta era dulapul mare şi alb cu mânerul uşii rupt. Pe peretele de lângă capul meu, pictura mătuşii mele, înfăţişând Catedrala Salisbury. Scrinul de lângă pat avea cele doua sertăraşe pline cu micile mele comori şi secrete. Toată încordarea acelei zile – călătoria lungă cu avionul, nedumeririle legate de program, problemele lui Gustav – părea să pălească şi m-am simţit alunecând într-un somn adânc şi greu.

2

Când m-a trezit telefonul de lângă pat, am avut impresia că suna deja de câtva timp. Am ridicat receptorul şi am auzit o voce spunându-mi:

— Alo, domnul Ryder?

— Alo, da.

— A, domnul Ryder. La telefon domnul Hoffman. Directorul hotelului.

— A, da. Îmi pare bine să vă cunosc.

— Domnule Ryder, ne bucurăm extrem de mult că sunteţi, în sfârşit, oaspetele nostru. Sunteţi bine-venit la noi.

— Mulţumesc.

— Într-adevăr, bine-venit, domnule. Vă rog să nu vă faceţi probleme pentru că aţi venit cu întârziere. Aşa cum cred că v-a spus domnişoara Stratmann, toţi cei prezenţi au înţeles perfect situaţia. La urma urmei, când trebuie să parcurgi distanţe atât de mari ca dumneavoastră şi ai atâtea angajamente prin toată lumea – ha! ha! – astfel de lucruri devin uneori inevitabile.

— Dar…

— Nu, domnule, într-adevăr nu mai e nimic de spus în legătură cu aceasta. Cum ziceam, toate doamnele şi domnii au fost foarte înţelegători. Aşa că să trecem peste aceasta. Ceea ce contează este că sunteţi aici. Şi chiar numai pentru aceasta, domnule Ryder, vă suntem nespus de recunoscători.

— Ei, mulţumesc, domnule Hoffman.

— Şi acum, domnule, dacă nu sunteţi prea ocupat în momentul acesta, aş dori foarte mult ca, în sfârşit, să vă salut personal. Să vă urez bun venit în oraşul nostru şi în acest hotel.

— Foarte amabil din partea dumneavoastră, am zis. Dar tocmai acum mă pregăteam să trag un pui de somn…

— Un pui de somn?

În voce i se simţea o undă de iritare. După o clipă deveni cu desăvârşire amabil.

— Ei, desigur, desigur. Sunteţi, probabil, foarte obosit. Veniţi de atât de departe. Atunci să lăsam, zic eu, pentru oricând sunteţi disponibil.

— Abia aştept să vă întâlnesc, domnule Hoffman. Negreşit voi coborî nu după mult timp.

— Vă rog să coborâţi atunci când vă convine dumneavoastră. În ceea ce mă priveşte, voi continua să aştept aici, adică jos în hol, oricât de mult timp aveţi nevoie. Aşa încât, vă rog să nu vă grăbiţi deloc.

M-am gândit o clipă la ce-mi spunea. Apoi am zis:

— Dar, domnule Hoffman, mai aveţi atâtea alte lucruri de făcut.

— Adevărat, partea aceasta a zilei este foarte aglomerată. Dar pe dumneavoastră, domnule Ryder, vă aştept bucuros oricât de mult ar fi nevoie.

— Domnule Hoffman, vă rog să nu vă pierdeţi timpul preţios din cauza mea. Cobor îndată şi vin să vă caut.

— Nu vă deranjaţi, domnule Ryder. De fapt, mă simt onorat să vă aştept. Aşa că rămâne cum am zis, veniţi atunci când vă convine. Vă asigur că vă voi aştepta aici în picioare până când veniţi.

I-am mulţumit din nou şi am pus receptorul în furcă. Stând în capul oaselor, am privit în jur şi am dedus după lumina că era târziu după-amiază. Mă simţeam mai obosit ca niciodată, dar se părea că nu prea am de ales decât să cobor în holul de la intrare. M-am ridicat în picioare, m-am dus la una din valize şi am găsit o haină mai puţin şifonată decât cea pe care încă o aveam pe mine. În timp ce mă schimbam, mi-a venit o poftă grozavă să beau o cafea şi câteva clipe mai târziu am ieşit din cameră ca şi când aş fi avut o treabă urgentă.

Am ieşit din lift şi am constatat că holul hotelului era mult mai plin de viaţă decât înainte. De jur împrejurul meu, oaspeţii leneveau în fotolii, răsfoind ziare sau stând la taclale în faţa unor ceşti cu cafea. Lângă recepţie, câţiva japonezi se salutau între ei foarte jovial. Eram uşor surprins de această transformare şi nu l-am observat pe directorul hotelului până când acesta n-a venit direct la mine.

Avea în jur de cincizeci de ani, era mai masiv şi mai greoi decât mi-l imaginasem după vocea de la telefon. Mi-a întins radios mâna. Pe când făcea acest gest, am observat că i se tăiase respiraţia şi că avea fruntea uşor transpirată.

În timp ce ne strângeam mâinile, repetă de câteva ori ce onoare era pentru oraş şi pentru hotelul lui în special să mă aflu acolo. Apoi se aplecă înainte şi spuse pe un ton confidenţial:

— Şi vă asigur, domnule, că toate pregătirile pentru joi seara sunt gata. Nu trebuie să vă faceţi absolut nici un fel de probleme.

Am aşteptat să mai zică ceva, dar, când am văzut că nu face decât să zâmbească în continuare, am zis:

— Ei bine, e plăcut să auzi aşa ceva.

— Nu, domnule, chiar nu aveţi de ce să vă faceţi probleme.

Urmă o pauză stânjenitoare. După o clipă, Hoffman păru că mai vrea să spună ceva, dar se abţinu, râse şi mă bătu uşor pe umăr – gest care mi s-a părut nepotrivit de familiar. În cele din urmă, zise:

— Domnule Ryder, dacă vă pot ajuta cu ceva să vă fac şederea mai plăcută, vă rog să-mi spuneţi neîntârziat.

— Sunteţi foarte amabil.

Urmă încă o pauză. Apoi râse din nou, dădu uşor din cap şi mă mai bătu o dată pe umăr.

— Domnule Hoffman, am zis eu, doreaţi cumva să-mi spuneţi ceva în mod special?

— O, nimic în mod special, domnule Ryder. Nu voiam decât să vă salut şi să mă asigur că sunteţi pe deplin mulţumit.

Apoi, brusc, exclamă:

— Bineînţeles! Acum că aţi pomenit despre asta, da, ar fi ceva. Dar numai un fleac.

Cu toate acestea, scutură iar din cap şi râse. Apoi zise:

— Este în legătură cu albumele soţiei mele.

— Albumele soţiei dumneavoastră?

— Soţia mea, domnule Ryder, este o femeie foarte cultă. Bineînţeles că este o mare admiratoare a dumneavoastră. Piesele au fost aranjate cronologic şi datează de mai mulţi ani. Dar să vă explic. Soţia mea a sperat dintotdeauna că veţi parcurge într-o bună zi aceste albume chiar dumneavoastră. Vestea că urma să vizitaţi oraşul nostru i-a reînsufleţit, evident, speranţa. Cu toate acestea, ştia cât de ocupat veţi fi aici şi a insistat să nu fiţi deranjat din pricina asta. Dar mi-am dat seama că, în sinea ei, mai spera, aşa încât i-am promis că măcar o să vă pomenesc despre ea. Dacă v-aţi găsi fie şi numai un minut liber să aruncaţi o privire peste albume, n-aveţi idee ce mult ar însemna pentru ea.

— Vă rog să-i transmiteţi soţiei dumneavoastră că-i sunt recunoscător, domnule Hoffman. Voi fi fericit să-i privesc albumele.

— Sunteţi foarte amabil, domnule Ryder! Într-adevăr, foarte amabil. De fapt, am şi adus imediat albumele aici, la hotel. Bănuiesc însă că sunteţi foarte ocupat.

— Am într-adevăr un program foarte încărcat. Totuşi, sunt sigur că-mi voi găsi ceva timp pentru albumele soţiei dumneavoastră.

— Ce amabil sunteţi, domnule Ryder! Vreau însă să subliniez că ultimul lucru pe care îl doresc este să vă mai dau o sarcină în plus. Aşa încât v-aş face o sugestie. Voi aştepta să-mi spuneţi dumneavoastră când sunteţi gata să vă uitaţi peste albume. Până atunci, n-o să vă mai deranjez. Vă rog să mă căutaţi când credeţi că e momentul potrivit, oricând ar fi acesta, zi sau noapte. De obicei, pot fi găsit foarte uşor şi nu părăsesc localul decât târziu. Voi întrerupe orice activitate şi voi da fuga după albume. M-aş simţi mult mai bine dacă am rămâne la aceasta înţelegere. Chiar că n-aş suporta să mă gândesc că v-am mai dat şi altă bătaie de cap, pe lângă programul dumneavoastră.

— Mulţumesc pentru grijă, domnule Hoffman.

— De fapt, mi-a venit o idee, domnule Ryder. În zilele următoare aş putea lăsa impresia că sunt până peste cap de prins. Dar aş vrea să ştiţi că pentru această chestiune nu voi fi niciodată prea ocupat. Aşa încât, chiar dacă par foarte preocupat, vă rog să nu credeţi că vă amân.

— Foarte bine. O să ţin minte.

— Poate că ar trebui să convenim asupra unui semnal oarecare. Spun asta pentru că s-ar putea să mă căutaţi şi să mă vedeţi la celălalt capăt al unei încăperi pline de lume. Ar fi foarte greu pentru dumneavoastră să trebuiască să vă croiţi drum printr-o astfel de forfotă. Şi oricum, până să ajungeţi la locul în care m-aţi văzut, s-ar putea să mă fi deplasat eu însumi de acolo. Iată de ce ar fi recomandabil un semnal. Unul uşor de sesizat, pe care să-l puteţi da peste capetele mulţimii.

— Iată, într-adevăr, o idee foarte bună.

— Excelent! Mă bucur din inimă să constat că sunteţi o persoană atât de agreabilă şi de amabilă, domnule Ryder. Măcar de s-ar putea spune la fel despre alte celebrităţi pe care le-am găzduit aici. Aşa deci, nu ne mai rămâne decât să convenim asupra unui semnal. Poate aş sugera… ei bine, să zicem ceva în genul acesta.

Ridică o mână cu palma în afară şi degetele răsfirate şi descrise o mişcare ca şi când ar fi şters un geam.

— N-a fost decât un exemplu, zise el, punând iar mâna la spate. Desigur, poate aţi prefera alt semnal.

— Nu, semnalul este bun. Vi-l voi da de îndată ce sunt gata să mă uit prin albumele soţiei dumneavoastră. Este, într-adevăr, foarte amabil din partea dumneaei să-şi dea atâta osteneală.

— Ştiu că a făcut-o cu mare plăcere. Desigur că, dacă mai târziu veţi prefera alt semnal, vă rog să-mi telefonaţi din camera dumneavoastră sau să-mi lăsaţi un mesaj prin intermediul unuia dintre angajaţi.

— Sunteţi foarte amabil, dar semnalul pe care îl propuneţi mi se pare foarte elegant. Şi acum, domnule Hoffman, mă întreb dacă n-aţi vrea să-mi recomandaţi un loc unde aş putea găsi o cafea bună. Cred că în clipa aceasta aş fi în stare să beau câteva ceşti.

Directorul râse cam teatral.

— Cunosc bine senzaţia. Vă voi conduce în atrium. Urmaţi-mă, vă rog.

O porni spre colţul holului de la intrare şi trecu printre două uşi grele, batante. Dădu într-un coridor lung şi întunecos, lambrisat de-a lungul ambilor pereţi cu lemn închis la culoare. Pe coridor pătrundea atât de puţină lumină naturală, încât chiar şi în acel moment al zilei un şir de aplice care difuzau o lumină slabă fuseseră lăsate aprinse. Hoffman îşi continuă drumul în pas vioi înaintea mea, întorcându-se la tot pasul să-mi zâmbească peste umăr. Pe la jumătatea drumului, am trecut prin dreptul unei intrări somptuoase, iar Hoffman, care observase probabil că mă uitam la ea, zise:

— A, da. În mod normal, cafeaua s-ar servi acolo, în salon. O încăpere superbă, domnule Ryder, şi foarte confortabilă. Iar acum a devenit şi mai frumoasă, datorită unor mese lucrate artizanal pe care le-am descoperit chiar eu în timpul unei excursii recente la Florenţa. Sunt sigur că vor fi pe gustul dumneavoastră. Totuşi, momentan, după cum ştiţi, am închis încăperea pentru domnul Brodsky.

— A, da. Era acolo mai devreme, când am sosit eu.

— Încă mai este acolo, domnule. V-aş conduce înăuntru să vă fac cunoştinţă, numai că, ştiţi, am senzaţia că n-a sosit încă momentul potrivit. Poate că domnul Brodsky… ei bine, să zicem că s-ar putea să nu fie încă timpul pentru aceasta. Ha, ha! Dar nu vă faceţi griji, vor mai fi multe prilejuri ca dumneavoastră, domnilor, să vă cunoaşteţi.

— Domnul Brodsky se află acum în încăperea aceea?

Am privit înapoi spre intrarea respectivă şi probabil că mi-am încetinit puţin pasul. În orice caz, directorul mă înşfăcă de braţ şi începu să mă tragă hotărât de acolo.

— Chiar aşa, domnule. Ei bine, în clipa aceasta stă acolo în linişte, dar vă asigur că în curând va începe din nou. Iar azi-dimineaţă, ştiţi, a repetat cu orchestra patru ore întregi. După cum se vede, totul decurge cât se poate de bine. Aşa că, vă rog, nu aveţi de ce să vă îngrijoraţi.

Coridorul coti, în fine, după care deveni mult mai luminos. De fapt, această porţiune avea ferestre de-a lungul unui perete, care formau pe podea oaze de lumină. De-abia după ce am parcurs o parte din el, Hoffman îmi dădu drumul. Pe măsură ce ne încetineam mersul spre un pas de voie, directorul începu să râdă pentru a-şi ascunde stinghereala.

— Atriumul este chiar aici, domnule. În esenţă, este un bar, dar este confortabil şi vi se va aduce cafea şi orice altceva aţi dori. Pe aici, vă rog.

Am ieşit de pe coridor şi am trecut pe sub o arcadă.

— Anexa aceasta, zise Hoffman conducându-mă înăuntru, a fost terminată acum trei ani. Îi spunem atrium şi suntem mândri de el. A fost proiectat pentru noi de Antonio Zanotto.

Am ajuns într-o sală spaţioasă şi luminoasă. Datorită tavanului înalt din sticlă de deasupra noastră, aveam oarecum senzaţia că ieşeam într-o curte. Podeaua era o vastă întindere acoperită cu gresie, în mijlocul căreia se afla o fântână ce domina restul sălii – aceasta reprezenta o încâlceală de personaje asemănătoare unor nimfe din marmură, care făceau să ţâşnească apa destul de tare. De fapt, am fost frapat de presiunea mult prea mare a apei; nici nu puteai vedea partea opusă a atriumului fără a scruta cu privirea pâcla fină care plutea prin aer. Cu toate acestea, am constatat rapid că fiecare colţ al atriumului avea câte un bar, cu propria garnitură de taburete înalte, de scaune şi mese comode. Chelneri în uniforme albe umblau de colo-colo şi se părea că erau destul de mulţi clienţi, răspândiţi prin tot localul – deşi era atâta spaţiu, încât aproape că nici nu-i observai.

Am văzut că directorul mă privea cu o expresie de satisfacţie zugrăvită pe chip, aşteptând ca eu să-mi exprim aprecierea cu privire la ambianţă. În clipa aceea totuşi, pofta de a bea o cafea era atât de mare, încât pur şi simplu i-am întors spatele şi am pornit spre barul cel mai apropiat.

Nici nu m-am aşezat bine pe un taburet înalt, cu coatele sus, pe tejgheaua barului, că directorul mă şi ajunse din urmă. Pocni din degete după barman, care oricum venea să mă servească, şi zise:

— Domnul Ryder ar dori o cană cu cafea. Din cea kenyană!

Apoi, întorcându-se iar spre mine, zise:

— Nimic nu mi-ar face mai mare plăcere în clipa aceasta decât să vă ţin companie, domnule Ryder. Să conversăm pe îndelete despre muzică şi artă. Din păcate, trebuie să mă ocup de câteva lucruri fără întârziere. Mă întreb, domnule, dacă aţi fi atât de bun să mă scuzaţi?

Deşi am subliniat că fusese mai mult decât amabil, a mai zăbovit câteva minute pentru a-şi lua rămas-bun de la mine. Apoi, în fine, aruncă o privire la ceas, scoase o exclamaţie şi se depărtă în grabă.

Rămas singur, m-am lăsat probabil repede furat de gânduri şi nu am observat că barmanul se întorsese. Şi totuşi, se pare că o făcuse, căci în curând am început să beau cafea, privind lung peretele cu oglinzi din spatele barului. După o vreme, dintr-un motiv sau altul, m-am pomenit rememorând momentele-cheie ale unei partide de fotbal la care asistasem cu mulţi ani în urmă – fusese o întâlnire între Germania şi Olanda. Mi-am îndreptat ţinuta – aşa cum stăteam pe taburetul înalt, vedeam că eram prea adus de spate – şi am încercat să-mi amintesc numele jucătorilor echipei olandeze din anul acela. Rep, Krol, Haan, Neeskens. Câteva minute mai târziu, reuşisem să mi-i amintesc pe toţi jucătorii în afară de doi, dar aceste două ultime nume îmi scăpaseră din memorie. Pe când încercam să mi le aduc aminte, zgomotul fântânii din spatele meu, care la început mi se păruse foarte liniştitor, începu să mă deranjeze. Ca şi când, dacă zgomotul s-ar fi oprit, mi s-ar fi deblocat memoria şi mi-aş fi amintit în sfârşit numele acelea.

Încă mai încercam să mi le aduc aminte, când am auzit o voce în spatele meu:

— Scuzaţi-mă, sunteţi domnul Ryder, nu-i aşa?

M-am întors şi am văzut un tânăr cu chip proaspăt, cam de douăzeci de ani. Când l-am salutat, a venit glonţ la mine, la bar.

— Sper din inimă că nu vă deranjez, zise el. Dar văzându-vă chiar acum, am simţit pur şi simplu că trebuie să vin să vă spun cât sunt de emoţionat că sunteţi aici. Vedeţi, şi eu sunt pianist. Strict amator, vreau să spun. Şi, ştiţi, v-am admirat întotdeauna extrem de mult. Când tata a primit vestea că urma să veniţi, am fost nebun de fericire.

— Tata?

— Iertaţi-mă! Sunt Stephan Hoffman. Fiul directorului.

— A, da. Înţeleg. Îmi pare bine de cunoştinţă.

— Sper că nu va supăraţi dacă stau şi eu un minut, nu-i aşa?

Tânărul se cocoţă pe un taburet lângă mine.

— Ştiţi, domnule, şi tata e la fel de emoţionat, dacă nu chiar mai mult. Din câte îl cunosc eu pe tata, poate că nu v-a spus cât de emoţionat este. Dar, credeţi-mă, pentru el venirea dumneavoastră înseamnă totul.

— Chiar aşa?

— Da, chiar aşa, nu cred că exagerez deloc. Îmi aduc aminte de perioada în care tata aştepta un răspuns de la dumneavoastră. Ori de câte ori venea vorba despre dumneavoastră, se cufunda într-o tăcere ciudată. Iar apoi, când tensiunea a devenit într-adevăr mai mare, obişnuia să murmure încet: „Cât mai durează? Cât mai durează până ne răspunde? Ne va refuza. Presimt asta“. Pe atunci a trebuit să fac tot ce pot ca să-l încurajez. Oricum, domnule, vă imaginaţi ce înseamnă pentru el prezenţa dumneavoastră aici. Este aşa un perfecţionist! Când organizează un eveniment ca acela de joi seara, totul, dar absolut totul trebuie să fie perfect. Verifică în minte fiecare detaliu, iar şi iar. Uneori cam exagerează cu preocuparea asta unilaterală. Dar, în fond, cred că, dacă n-ar face aşa, n-ar mai fi tata şi n-ar mai realiza nici jumătate din cât reuşeşte acum.

— Chiar aşa. Pare o persoană admirabilă.

— De fapt, domnule Ryder, zise tânărul, chiar voiam să vă întreb ceva. Este doar o rugăminte. Dacă nu se poate, vă rog să-mi spuneţi. N-o voi lua în nume de rău.

Stephan Hoffman făcu o pauză ca pentru a-şi face curaj.

Am mai băut puţină cafea şi am privit lung reflectarea imaginii noastre, aşa cum stăteam unul lângă altul.

— Ei bine, este în legătură cu seara de joi, continuă el. Vedeţi, tata m-a rugat să cânt la pian cu prilejul acestui eveniment. Am exersat, m-am pregătit şi nu că m-aş teme sau ceva de felul acesta, dar…

În timp ce rostea cuvintele, siguranţa îi păli pentru o secundă şi l-am surprins pe adolescentul neliniştit. Aproape însă imediat după aceea îşi reveni şi ridică nepăsător din umeri.

— Numai că seara de joi fiind atât de importantă, nu vreau să-l dezamăgesc. Ce vreau să spun, mă întrebam dacă n-aţi avea câteva minute libere să ascultaţi cum interpretez piesa. M-am hotărât să interpretez Dahlia de Jean-Louis La Roche. Nu sunt decât un amator, aşa că va trebui să fiţi foarte îngăduitor. Dar m-am gândit că aş putea să interpretez această piesă, iar dumneavoastră mi-aţi putea da câteva sfaturi-cheie despre cum aş putea să-mi şlefuiesc interpretarea.

Am căzut pentru o clipă pe gânduri.

— Deci, am zis, urmează să cânţi joi seara.

— Bineînţeles, este doar o modestă contribuţie la serată pe lângă, ei bine, râse el, celelalte lucruri care vor avea loc. Dar chiar şi aşa, doresc ca piesa mea să fie interpretată cât mai bine posibil.

— Da, înţeleg foarte bine. Ei bine, voi face bucuros tot ce-mi stă în putinţă să te ajut.

Chipul tânărului se lumină.

— Domnule Ryder, m-aţi lăsat fără grai! Este tocmai ce-mi trebuie…

— Există însă o problemă. După cum bănuieşti, timpul de care dispun aici este foarte limitat. Va trebui să găsesc câteva minute libere.

— Bineînţeles. Oricând vă convine dumneavoastră, domnule Ryder. Doamne, sunt atât de flatat! Să vă spun sincer, credeam că o să mă refuzaţi din capul locului.

De undeva, din hainele tânărului, se auzi un pager. Stephan tresări, apoi căută în interiorul hainei.

— Îmi pare extrem de rău, zise el, dar e ceva urgent. Trebuia să fiu de mult în altă parte. Dar când v-am văzut stând aici, domnule Ryder, nu m-am putut opri să vin la dumneavoastră. Sper să ne continuăm discuţia cât de curând. Deocamdată însă, vă rog să mă scuzaţi.

Coborî de pe taburet, apoi pentru o secundă păru tentat să înceapă un nou schimb de cuvinte. Dar pagerul începuse să sune iar şi tânărul se îndepărtă grăbit, cu un zâmbet jenat.

M-am întors spre propria imagine reflectată de oglinda din spatele tejghelei şi am început să-mi sorb din nou cafeaua. Totuşi, nu mi-am regăsit dispoziţia de contemplare relaxată pe care o avusesem înainte de sosirea băiatului. În schimb, m-am pomenit cuprins iar de bănuiala îngrijorătoare că se aştepta mult de la mine şi că, deocamdată, lucrurile nu erau nici pe departe satisfăcătoare. De fapt, se părea că nu mai rămăsese nimic altceva de făcut decât să o caut pe domnişoara Stratmann şi să lămuresc anumite probleme o dată pentru totdeauna. M-am hotărât să pornesc în căutarea ei îndată ce îmi voi fi terminat ceaşca cu cafea. Nu avea de ce să fie o întâlnire stânjenitoare; ar fi fost suficient să-i explic ce se întâmplase când vorbiserăm ultima oară. I-aş fi putut spune: „Domnişoară Stratmann, mai devreme am fost foarte obosit, aşa încât am înţeles greşit întrebarea dumneavoastră referitoare la program. Credeam că mă întrebaţi dacă mi-aş fi putut găsi timp să arunc o privire asupra lui chiar atunci, în cazul în care mi-aţi fi dat un exemplar acolo, pe loc“. Sau aş fi putut adopta un ton ofensiv, de reproş: „Domnişoară Stratmann, vă mărturisesc că sunt puţin cam îngrijorat şi chiar dezamăgit într-o oarecare măsură. Având în vedere răspunderea pe care dumneavoastră şi concetăţenii dumneavoastră păreţi dispuşi s-o lăsaţi pe umerii mei, cred că am dreptul să pretind cât de cât un oarecare sprijin organizatoric“.

Am auzit lângă mine mişcare şi, ridicându-mi privirea, am văzut că Gustav, bătrânul hamal, stătea în picioare lângă taburetul meu. În timp ce mă întorceam spre el, acesta îmi zâmbi şi zise:

— Bună seara, domnule. V-am văzut întâmplător aici. Sper că vă simţiţi bine.

— Da, într-adevăr. Deşi, din nefericire, încă n-am avut ocazia să vizitez Oraşul Vechi, aşa cum mi-ai recomandat.

— Păcat, domnule. Pentru că zona aceea este într-adevăr o parte foarte frumoasă a oraşului nostru şi este atât de aproape! Iar vremea este în clipa de faţă, aş zice, ideală. Puţin răcoroasă, dar însorită. Încă suficient de caldă pentru a sta afară, deşi v-aş sugera să vă puneţi o vestă sau o haină subţire. Este una din cele mai potrivite zile pentru a vizita Oraşul Vechi.

— Ştii, am zis eu, puţin aer curat ar putea fi chiar lucrul de care am nevoie.

— Chiar v-aş recomanda, domnule. Ar fi păcat să ajungeţi să plecaţi din oraş fără să fi gustat bucuria unei scurte plimbări prin Oraşul Vechi.

— Ştii, cred că voi face chiar aşa. Pornesc chiar acum.

— Dacă vă găsiţi timp să vă opriţi la Cafeneaua Ungurească din Piaţa Veche, sunt sigur că nu veţi regreta. V-aş sugera să comandaţi cafea şi un ştrudel cu mere. Fiindcă veni vorba, domnule, chiar mă întrebam…

Hamalul făcu o scurtă pauză. Apoi continuă:

— Mă întrebam dacă v-aş putea cere o mică favoare. În mod normal nu cer favoruri din partea clienţilor, dar în cazul dumneavoastră simt că am ajuns să ne cunoaştem destul de bine.

— Te-aş ajuta cu plăcere dacă mi-ar fi cât de cât cu putinţă, am zis eu.

O clipă hamalul rămase acolo tăcut.

— Nu e decât un fleac, zise el în cele din urmă. Vedeţi, ştiu că tocmai acum fiica mea va ajunge la Cafeneaua Ungurească. Micul Boris va fi cu ea. Este o tânără foarte drăguţă, domnule, sunt sigur că vă va plăcea mult. Multora le place. Nu este ceea ce s-ar numi o frumuseţe, dar are o înfăţişare atrăgătoare. Are un suflet bun. Cred însă că a avut întotdeauna această mică slăbiciune. Poate din cauza felului în care am crescut-o, cine ştie? Dar întotdeauna a fost aşa. Adică are această tendinţă de a se lăsa uneori copleşită de diverse lucruri, chiar şi atunci când de ea depinde să le rezolve. Mereu apare câte o mică problemă şi, în loc să ia câteva măsuri simple, se frământă pentru ele. În felul acesta, ştiţi, domnule, micile probleme devin mari. Nu după mult timp, ajung să o macine foarte tare şi o aduc într-o stare de disperare. Complet fără nici un rost. Nu ştiu exact ce o frământă acum, dar sunt sigur că nu este ceva de nerezolvat. Am văzut-o trecând prin astfel de stări destul de des. Acum însă, ştiţi, a început să observe şi Boris. De fapt, domnule, dacă Sophie nu-şi revine curând, mă tem că băiatul se va speria rău de tot. Şi acum este o încântare. Atât de deschis şi de încrezător! Ştiu că îi va fi imposibil să o ducă aşa toată viaţa şi poate că nici nu e de dorit. Şi totuşi, să înceapă chiar de la vârsta aceasta, cred că ar trebui să mai treacă câţiva ani în care să creadă că lumea este un loc plin de soare şi bucurii.

Tăcu iar şi timp de câteva clipe păru adâncit în gânduri. Apoi, privind în sus, continuă:

— Măcar dacă Sophie şi-ar da seama de ceea ce se întâmplă, sunt sigur că ar prelua controlul situaţiei. Este foarte conştiincioasă din fire, foarte dornică să facă totul pentru cei la care ţine. Dar problema ei este, în fine, că odată ce intră în starea aceasta, are într-adevăr nevoie de puţin ajutor ca să se detaşeze iar. O vorbă bună, iată de ce are nevoie! Doar de cineva care să stea cu ea câteva minute şi s-o facă să vadă lucrurile mai clar. S-o ajute să-şi identifice problemele reale şi măsurile pe care să le ia pentru rezolvarea lor. Numai de aceasta are nevoie, domnule, de o discuţie care să o facă să se detaşeze iar. Restul îl va face singură. Când vrea ea, ştie să fie foarte înţeleaptă. Şi aici am vrut să ajung, domnule. Dacă mergeţi în Oraşul Vechi chiar acum, mă întrebam dacă n-aţi vrea să staţi puţin de vorbă cu Sophie. Îmi dau desigur seama că v-ar putea deranja, dar dacă tot mergeţi acolo, m-am gândit să vă întreb. Nu este nevoie să vorbiţi mult cu ea. Numai puţin, numai cât să aflaţi ce o supără şi să o faceţi să-şi recapete simţul proporţiilor.

Hamalul tăcu şi privi în sus, la mine, stăruitor. După o clipă, am zis suspinând:

— M-aş bucura să-ţi fiu cât de cât de ajutor, chiar că m-aş bucura. Dar ascultându-te, mi se pare foarte probabil ca temerile Sophiei, oricare ar fi ele, să aibă o mare legătură cu chestiuni de ordin familial. Şi după cum ştii, asemenea probleme ajung să creeze neplăceri foarte mari. După o discuţie sinceră, un străin ca mine poate ajunge la esenţa unui lucru, pentru ca apoi să constate că acel ceva este legat de altă problemă. Şi tot aşa la nesfârşit. După mine, sincer vorbind, ca să discute despre tot hăţişul problemelor familiale, aş zice că dumneata însuţi ai fi mai potrivit. În calitate de tată şi bunic, ai avea la urma urmei o firească autoritate, care mie pur şi simplu îmi lipseşte.

Hamalul păru să simtă imediat greutatea acestor cuvinte şi aproape că am regretat că le rostisem. Era evident că atinsesem un punct nevralgic. Se întoarse încet şi vreme de câteva clipe privi lung în gol, spre partea opusă a atriumului, în direcţia fântânii. În cele din urmă, zise:

— Vă mulţumesc pentru ce mi-aţi spus, domnule. De drept, într-adevăr eu sunt cel care ar trebui să vorbesc cu ea, îmi dau seama de aceasta. Ei bine, sincer să fiu, nu prea ştiu cum să mă exprim, dar hai să fiu cu desăvârşire sincer cu dumneavoastră. Adevărul este că Sophie şi cu mine n-am mai vorbit de ani de zile. Chiar de când era copil. Aşa încât, vă daţi seama, îmi e cam greu să fac ce s-ar cuveni.

Hamalul privi în jos, la picioare, şi păru să aştepte vorbele mele ca pe o judecată.

— Îmi pare rău, am zis după o vreme, dar nu prea înţeleg ce spui. Vrei să spui că nu te-ai întâlnit cu fiica dumitale în toţi aceşti ani?

— Nu, nu. După cum ştiţi, o văd în mod regulat ori de câte ori îl iau pe Boris de acasă. Ceea ce vreau să spun este că nu ne vorbim. Poate aţi înţelege mai bine dacă v-aş da un exemplu. Gândiţi-vă la dăţile când Boris şi cu mine aşteptăm după una din scurtele noastre plimbări prin Oraşul Vechi. De pildă, stăm uneori la cafeneaua domnului Krankl. Boris este bine dispus, vorbeşte tare şi râde de toate. Dar de îndată ce o vede pe mama lui intrând pe uşă, amuţeşte. Nu-i că s-ar bosumfla. Numai că se abţine. Ştiţi, el respectă ritualul. Apoi Sophie vine la masa noastră şi i se adresează lui. Ne-am simţit bine? Unde am mers? Bunicului nu i-a fost frig? Da, se interesează întotdeauna de mine. Îi e teamă că mă voi îmbolnăvi, tot colindând aşa prin cartier. Dar cum vă spun, nu vorbim direct, Sophie şi cu mine. „Zi-i la revedere bunicului“, îi spune ea lui Boris la despărţire şi pleacă apoi împreună. Aşa s-au petrecut lucrurile între noi ani de zile şi se pare că nimic nu le va schimba deocamdată. Şi apoi, vedeţi dumneavoastră, într-o situaţie ca aceasta, mă simt pierdut. Simt şi eu că e nevoie de o discuţie adevărată. Şi după părerea mea, cineva ca dumneavoastră ar fi persoana ideală pentru aceasta. Doar câteva cuvinte, domnule. Numai s-o ajutaţi să-şi dea seama de adevăratele probleme. Dacă aţi face asta, restul îl va face ea, fiţi sigur.

— Bine, am zis eu după ce am reflectat o vreme. Bine, să văd ce pot face. Dar revin asupra celor pe care ţi le-am spus mai devreme. Adeseori aceste lucruri sunt prea complicate pentru un străin. Dar voi vedea ce pot face.

— Vă rămân îndatorat, domnule. În clipa aceasta, fiica mea trebuie să fie la Cafeneaua Ungurească. O veţi recunoaşte uşor. Are părul lung şi închis la culoare şi seamănă oarecum cu mine. Iar dacă aveţi vreo îndoială, îl puteţi ruga oricând pe proprietarul cafenelei sau pe vreun angajat să v-o arate.

— În regulă. Pornesc chiar acum.

— Vă rămân atât de îndatorat, domnule! Şi chiar dacă din anumite motive vă va fi imposibil să discutaţi cu ea, ştiu că o plimbare prin zona aceea vă va face plăcere.

Am coborât de pe taburetul înalt.

— Atunci, i-am zis eu, te voi ţine la curent despre cum m-am descurcat.

— Vă mulţumesc mult, domnule.

3

Drumul de la hotel până la Oraşul Vechi – o plimbare de circa cincisprezece minute – era vădit nepromiţător; în mare parte, clădiri cu pereţii de sticlă, adăpostind birouri, se ridicau ameninţătoare deasupra mea, de-a lungul străzilor zgomotoase din pricina circulaţiei de după-amiază târzie. Dar când am ieşit la râu şi am traversat podul arcuit ce ducea spre Oraşul Vechi, am simţit că intru într-o atmosferă total diferită. Pe malul opus se zăreau tende multicolore şi umbrelele cafenelelor. Am surprins agitaţia chelneriţelor şi a copiilor care alergau în cerc. Un căţeluş lătra furios pe malul cheiului, observând probabil că mă apropiam.

Câteva minute mai târziu, intram în Oraşul Vechi. Străzile înguste şi pavate erau pline de lumea care se plimba agale.

O vreme m-am vânturat prin jur fără ţintă, trecând pe lângă numeroase magazine mici cu suveniruri, cofetării şi patiserii. Am mai trecut şi pe lângă câteva cafenele şi, pentru o clipă, m-am întrebat dacă voi întâmpina vreo dificultate s-o găsesc pe cea la care se referise hamalul. Apoi însă am ieşit într-o piaţă mare, aflată în inima cartierului, şi am zărit imediat Cafeneaua Ungurească. Suprafaţa pe care se aflau mesele ocupa în întregime colţul îndepărtat al pieţei şi se întindea, din câte am văzut, din dreptul unei intrări mici, adăpostită de o copertină în dungi.

M-am oprit o clipă să-mi recapăt suflul şi să mă acomodez cu împrejurimile. Soarele începuse să apună deasupra pieţei. Aşa cum mă prevenise Gustav, se simţea o briza răcoroasă, care făcea să fâlfâie pânza umbrelelor din jurul cafenelei. Cu toate acestea, majoritatea meselor erau ocupate. Mulţi clienţi păreau a fi turişti, dar am mai văzut şi destui care păreau localnici plecaţi de la serviciu mai devreme şi destinzându-se în faţa unei cafele şi a unui ziar. În timp ce traversam piaţa, am trecut într-adevăr pe lângă mulţi funcţionari care stăteau în grupuri, cu servietele lor, discutând vesel între ei.

Ajuns în dreptul meselor, mi-am petrecut câteva clipe plimbându-mă printre ele şi căutând o persoană care să semene cu fiica hamalului. Doi studenţi discutau în contradictoriu despre un film. Un turist citea Newsweek. O bătrână arunca bucăţi de pâine unor porumbei adunaţi la picioarele sale. Dar n-am văzut nici o tânără cu părul lung, închis la culoare, şi cu un băiat. Am intrat în cafenea şi am descoperit o încăpere mică, destul de întunecoasă, care nu avea decât cinci sau şase mese. Mi-am dat seama că problema supraaglomerării, de care pomenise hamalul, putea deveni una reală în timpul lunilor friguroase, dar de data aceea singurul client era un bătrân cu beretă, care şedea spre capătul încăperii. Hotărât sa renunţ la întreaga afacere, am ieşit iar afară şi m-am uitat după un chelner căruia să-i comand o cafea, când mi-am dat seama că o voce mă striga.

Întorcându-mă, am zărit o femeie cu un băiat care îmi făcea semne cu mâna de la o masă apropiată. Cei doi corespundeau în mod evident descrierii făcute de hamal şi n-am înţeles cum de nu îi observasem mai devreme. Am fost puţin cam surprins, cu atât mai mult cu cât ei mă aşteptau, şi au trecut câteva clipe până să le fac şi eu semn cu mâna şi să-mi croiesc drum spre ei.

Deşi hamalul spusese despre ea că era tânără, Sophie atinsese vârsta mijlocie, în jur de patruzeci de ani sau pe aproape. De aceea mi s-a părut oarecum mai atrăgătoare decât mă aşteptam. Era foarte înaltă, iar părul lung, de culoare închisă, îi dădea un aer de ţigancă. Băiatul de lângă ea era puţin cam bosumflat şi în clipa aceea îşi privea mama cu o expresie contrariată.

— Ei bine? Sophie privea în sus, la mine, zâmbind. Nu vreţi să luaţi loc?

— Ba da, ba da, am zis eu, dându-mi seama că rămăsesem în picioare şi ezitam. Adică, dacă nu vă deranjez.

Am zâmbit către băiat, dar acesta se mărgini să-mi arunce o privire dezaprobatoare.

— Bineînţeles că nu ne deranjaţi. Nu-i aşa, Boris? Boris, salută-l pe domnul Ryder.

— Bună, Boris, am zis, aşezându-mă.

Băiatul continua să mă privească dezaprobator. Apoi îi zise mamei sale:

— De ce i-ai spus să ia loc? Tocmai îţi explicam ceva.

— Acesta este domnul Ryder, Boris, zise Sophie. Este un prieten deosebit. Bineînţeles că poate sta cu noi, dacă doreşte.

— Dar tocmai îţi explicam cum zboară naveta Voyager. Ştiam că nu mă asculţi. Ar trebui să înveţi să asculţi cu atenţie.

— Iartă-mă, Boris, zise Sophie schimbând un mic zâmbet cu mine. M-am străduit foarte tare, dar treburile acestea ştiinţifice depăşesc cu mult puterea mea de înţelegere. Acum, de ce nu-l saluţi pe domnul Ryder?

Boris mă privi o clipă, apoi zise ţâfnos: Bună ziua. Cu aceasta, îşi întoarse privirea de la mine.

— Vă rog să nu faceţi din mine o sursă de neînţelegeri, am zis eu. Te rog, Boris, continuă să explici ceea ce începuseşi. De fapt, m-ar interesa şi pe mine să aflu câte ceva despre aeronavă.

— Nu este o aeronavă, zise Boris plictisit. Este un vehicul de deplasare printre sistemele solare. Dar nu aveţi cum să înţelegeţi mai bine decât mama.

— Da? De unde ştii că n-o să înţeleg? Poate că am o minte foarte ştiinţifică. N-ar trebui să judeci lumea cu atâta uşurinţă, Boris.

Oftă din greu şi privi în continuare în altă parte.

— Veţi face exact ca mama, zise el. Nu vă veţi putea concentra.

— Ei haide, Boris, zise Sophie. Fii şi tu mai înţelegător! Domnul Ryder este un prieten deosebit.

— Şi nu numai, am zis eu, sunt prieten cu bunicul tău.

Pentru prima dată, Boris mă privi cu interes.

— Da, da, am zis eu. Ne-am împrietenit, bunicul tău şi cu mine. Locuiesc la hotelul lui.

Boris mă cerceta mai departe cu atenţie.

— Boris, zise Sophie, de ce nu-l saluţi frumos pe domnul Ryder? Nu i-ai arătat încă nici un pic de politeţe. Doar nu vrei să plece cu impresia că eşti un tânăr prost crescut, nu?

Boris mă mai privi aşa o bucată de vreme. Apoi, brusc, se prăbuşi pe masă cu capul între braţe. Totodată începu să-şi bălăbănească picioarele, căci îi auzeam zgomotul pantofilor ciocnindu-se de picioarele mesei metalice.

— Îmi pare rău, zise Sophie. Astăzi a fost cam prost dispus.

— De fapt, am zis eu încet, voiam să discut ceva cu dumneavoastră. Dar, ăă… am făcut semn din privire spre Boris.

Sophie se uită la mine, apoi se întoarse către băiat şi zise:

— Boris, trebuie să vorbesc un minut cu domnul Ryder. De ce nu te duci să priveşti lebedele? Doar un minut.

Boris continua să-şi ţină capul pe braţe ca şi când ar fi dormit, deşi picioarele i se tot loveau ritmic de masă. Sophie scutură uşor din cap.

— Ei, haide acum, zise ea. Pe lac e o lebădă neagră. Du-te şi stai lângă grilajul de colo, unde sunt călugăriţele acelea. De acolo, în mod sigur o s-o vezi. Peste câteva minute te poţi întoarce să ne spui ce ai văzut.

Timp de câteva clipe, Boris nu reacţionă. Apoi se îndreptă în capul oaselor, mai oftă o dată plictisit şi se lăsă să alunece de pe scaun. Dintr-un oarecare motiv, numai de el ştiut, începu să se poarte ca un om foarte beat şi se îndepărtă de masă clătinându-se.

De îndată ce băiatul ajunse la o distanţă suficient de mare, m-am întors către Sophie. Atunci n-am mai ştiut cum s-o abordez şi o clipă am stat acolo şovăind. În orice caz, Sophie îmi zâmbi şi vorbi prima:

— Am veşti bune. Anume că domnul Mayer a telefonat mai devreme în legătură cu casa. Anunţul a apărut abia azi. Pare foarte promiţător. M-am gândit la el toata ziua. Ceva îmi spune că aceasta este şansa mea, casa pe care o caut de atâta amar de vreme. I-am spus că voi merge acolo mâine, s-o văd pe îndelete. Într-adevăr, pare ceea ce mi-am dorit. Cam la o jumătate de oră de mers pe jos din sat, singură pe o creastă de munte, cu trei etaje. Domnul Mayer zice că n-a mai văzut aşa nişte privelişti frumoase ale pădurii de ani de zile. Ştiu că în momentul acesta sunteţi foarte ocupat, dar dacă într-adevăr este atât de bună pe cât pare, vă voi căuta şi poate că veţi putea veni acolo. La fel şi Boris. S-ar putea să fie tocmai ceea ce căutam. Ştiu că ne-a luat mult timp, dar s-ar putea să fi reuşit în sfârşit.

— Ah, da. În ordine.

— Mâine voi porni într-acolo cu primul autobuz. Trebuie să ne mişcăm repede. Nu va rămâne multă vreme de vânzare.

Începu să-mi dea şi alte amănunte despre casă. Tăceam, dar numai în parte, căci nu eram sigur de cum ar fi trebuit să reacţionez. Pentru că, de fapt, în timp ce stăteam acolo, chipul Sophiei îmi devenise mult mai familiar, încât am ajuns să îmi amintesc vag de unele discuţii anterioare privind chiar cumpărarea unei astfel de case lângă pădure. În acest timp, căpătasem probabil o expresie preocupată, căci în cele din urmă ea s-a oprit, apoi a zis pe alt ton, ceva mai prudent:

— Iertaţi-mă pentru ultimul telefon. Sper că nu mai sunteţi supărat.

— Supărat? A, nu!

— Mă tot gândesc la aceasta. N-ar fi trebuit să spun nimic. Sper că n-aţi pus la inimă. La urma urmei, cum era să-mi închipui că veţi rămâne acasă tocmai acum? Care casă? Şi cu o bucătărie în aşa o stare! Mi-a luat atâta timp să găsesc un loc pentru noi! Dar acum am atâtea speranţe în legătură cu casa de mâine!

Începu iar să vorbească despre casă. Între timp am încercat să-mi amintesc ceva despre convorbirea de la telefon la care se referise. După o vreme, mi-am amintit vag că auzisem aceeaşi voce – sau una asemănătoare, mai puternică şi mai răstită – la sfârşitul unei convorbiri din trecutul nu prea îndepărtat. În cele din urmă, mi s-a părut că-mi amintesc şi o anumită propoziţie pe care i-am strigat-o la telefon: „Trăieşti într-o lume atât de mică!“ Ea continuase să riposteze, iar eu îi repetam întruna plin de dispreţ: „O lume atât de mică!“ Şi totuşi, spre disperarea mea, am constatat că nu-mi mai puteam aminti nimic altceva despre acest schimb de cuvinte.

Începusem probabil să mă holbez la ea, încercând să-mi amintesc ceva, căci mă întrebă pe un ton destul de sfios:

— Crezi că m-am îngrăşat?

— Nu, nu, am întors-o râzând. Arăţi minunat.

Mi-a trecut prin minte că nu pomenisem încă nimic despre tatăl său şi am căutat iar un mod potrivit de a aborda subiectul. Dar tocmai atunci ceva venind din spate mi-a zdruncinat scaunul şi mi-am dat seama că Boris se întorsese.

De fapt, băiatul alerga în cerc, lângă masa noastră, lovind cu piciorul un carton ca pe o minge de fotbal. Dându-şi seama că îl priveam, jongla cu cartonul de pe un picior pe altul, apoi îl lovi cu putere, proiectându-l printre picioarele scaunului meu.

— Numărul nouă, strigă el, ridicând braţele. Un gol superb marcat de numărul nouă!

— Boris, am zis eu, n-ar fi mai bine să pui cartonul acela într-o ladă de gunoi?

— Când plecăm? întrebă el, întorcându-se spre mine. O să întârziem. În curând se întunecă.

Privind pe lângă el, am văzut că într-adevăr soarele începea să apună peste piaţă şi că multe mese se eliberaseră.

— Iartă-mă, Boris, ce voiai să faci?

— Haideţi mai repede! Băiatul mă prinse de braţ. Nu mai ajungem acolo niciodată!

— Unde vrea să meargă Boris? am întrebat-o încet pe mama lui.

— În parcul cu leagăne, bineînţeles. Sophie oftă şi se ridică în picioare. Vrea să-ţi arate ce progrese a mai făcut.

Se părea că n-aveam de ales decât să mă ridic şi eu, iar în clipa următoare porneam toţi trei să traversăm piaţa.

— Aşadar, i-am zis eu lui Boris care intra în pas cu mine, vrei să-mi arăţi câte ceva.

— Când am fost mai înainte, zise el luându-mă de braţ, era acolo un băiat mai mare decât mine şi nu putea să facă nici măcar un salt! Mama credea că este cu cel puţin doi ani mai mare decât mine. I-am arătat cum să facă, de cinci ori, dar îi era prea teamă. Doar se urca până sus, după care nu mai putea face nimic!

— Chiar aşa. Şi, bineînţeles, ţie nu-ţi este frică. Adică, să sari.

— Bineînţeles că nu-mi e frică! E uşor! E extrem de uşor!

— E bine.

— Era prea speriat! Era atât de caraghios!

Am ieşit din piaţă şi o pornirăm pe străduţele pietruite din cartier. Boris părea să cunoască drumul bine, adeseori luând-o nerăbdător la fugă înainte. Apoi, la un moment dat, intră iar în pas cu mine şi întrebă:

— Îl cunoşti pe bunicu’?

— Da, ţi-am zis doar. Suntem prieteni buni.

— Bunicu’ e foarte puternic. E unul dintre cei mai puternici bărbaţi din oraş.

— Chiar aşa?

— E un mare luptător. Pe vremuri a fost soldat. A îmbătrânit, dar tot a rămas un luptător mai bun decât alţii. Uneori, bandiţii de pe stradă nu-şi dau seama de asta şi au o surpriză urâtă. În timp ce mergea, Boris făcu brusc o fandare. Până să se dezmeticească, bunicu’ i-a şi pus la pământ.

— Chiar aşa? Interesant, Boris.

Chiar atunci, în timp ce mergeam mai departe pe străduţele pietruite, mi-am amintit ceva mai mult din cearta pe care o avusesem cu Sophie. Se petrecuse cu o săptămână sau cam aşa ceva în urmă; mă aflam într-o cameră de hotel, de unde îi ascultam vocea care ţipa la celălalt capăt al firului:

— Cât timp crezi că vei mai rezista în felul acesta? Nici unul din noi nu mai e aşa tânăr! Ai plătit destul! Acum să mai facă şi alţii!

— Ascultă, îi spusesem cu o voce încă liniştită, problema e că lumea are nevoie de mine. Ajung într-un loc şi de regulă găsesc probleme foarte grave. Probleme adânc înrădăcinate, aparent de neînlăturat, iar oamenii îmi sunt atât de recunoscători că am venit.

— Dar cât timp vei mai continua să faci asta pentru oameni? Iar pentru noi, adică pentru mine, tine şi Boris, timpul trece. Pe nesimţite, Boris va creşte mare. Nimeni nu-ţi poate pretinde să continui aşa. Şi toţi oamenii aceştia, de ce nu-şi rezolvă singuri problemele? Le-ar prinde bine!

— Habar n-ai! am întrerupt-o, de astă dată supărat. Nu ştii ce vorbeşti! Vizitez locuri în care oamenii nu ştiu nimic. Nu înţeleg esenţa muzicii moderne şi, dacă îi laşi în seama lor, e evident că vor intra în încurcături din ce în ce mai mari. Au nevoie de mine, de ce nu pricepi? Au nevoie de mine acolo! Nu ştii ce vorbeşti!

Şi atunci am strigat la ea:

— O lume atât de mică! Trăieşti într-o lume atât de mică!

Ajunseserăm la un părculeţ de joacă împrejmuit. Era gol şi mi s-a părut că locul inspira melancolie. Cu toate acestea, Boris ne deschise poarta cea mică şi ne conduse plin de entuziasm înăuntru.

— Uite, e uşor! zise el şi o porni în fugă spre scară.

O vreme, Sophie şi cu mine am rămas în picioare în lumina care pălea, privind silueta băiatului care urca din ce în ce mai sus. Apoi ea zise blând:

— Ştii, e ciudat. În timp ce-l ascultam pe acel domn Mayer, felul în care descria salonul casei, îmi tot veneau în minte aceste imagini ale apartamentului în care am locuit când eram mică. În timp ce-mi vorbea, îmi veneau mereu în minte aceste imagini. Ale vechiului nostru salon. Şi ale mamei şi tatei, aşa cum erau ei pe atunci. Probabil că nimic nu se compară cu asta. De fapt, nici nu mă aştept la aşa ceva. Voi ajunge mâine acolo şi voi constata că totul s-a schimbat. Dar amintirea mi-a dat speranţă. Ştii, ca un fel de povestire.

Râse uşor, apoi îmi atinse umărul.

— Arăţi aşa de posomorât.

— Da? Iartă-mă. E din cauza călătoriei. Cred ca sunt puţin cam obosit.

Boris ajunsese în vârful scării, dar lumina scăzuse atât de mult, încât din băiat nu se zărea mai mult decât o siluetă pe fundalul cerului. Strigă spre noi, apoi, apucând bara de sus, făcu o tumbă în jurul ei.

— E atât de mândru că poate să facă asta, zise Sophie. Apoi strigă: Boris, s-a întunecat prea tare! Dă-te jos!

— E simplu. E mai simplu pe întuneric.

— Acum dă-te jos.

— E din cauza călătoriei, am zis eu. Dintr-o cameră de hotel în alta. Şi asta fără să vezi pe cineva. A fost foarte obositor. Şi chiar şi acum, aici în oraş, se fac atâtea presiuni asupra mea. De către oamenii de aici. Este evident că aşteaptă mult de la mine. Vreau să spun că este evident…

— Ascultă, interveni Sophie cu blândeţe, punându-mi o mână pe braţ, ce-ar fi să dăm acum totul uitării? Avem destul timp să discutăm despre asta mai târziu. Toţi suntem obosiţi! Vino cu noi acasă. Nu durează decât câteva minute de mers pe jos, chiar pe lângă capela medievală. Sunt sigură că ne-ar prinde bine o cină bună şi să ne mai odihnim puţin picioarele.

Vorbise încet, cu gura aproape de urechea mea, aşa încât i-am simţit respiraţia. Plictiseala dinainte mă cuprinse din nou, dar ideea de a mă odihni în căldura apartamentului ei – lâncezind probabil în timp ce Boris ar sta pe covor, iar Sophie ar prepara cina – mi se păru brusc foarte ademenitoare. Şi încă atât de mult, că poate o clipă am închis chiar ochii şi am rămas acolo zâmbind. Am fost trezit din reverie de întoarcerea lui Boris.

— Este uşor s-o faci pe întuneric, zise el.

Atunci am văzut că Boris arăta zgribulit şi oarecum marcat. Toată energia lui dinainte se evaporase şi îmi trecu prin minte că demonstraţia pe care tocmai o făcuse îl solicitase extrem de mult.

— Acum ne întoarcem cu toţii acasă, am zis eu. Vom mânca ceva bun acolo.

— Haideţi, zise Sophie pornind la drum. Timpul trece.

Începuse să burniţeze uşor şi acum, că soarele apusese, aerul era mult mai rece. Boris mă luă iar de mână şi o pornirăm în urma lui Sophie, ieşind din parcul cu leagăne în strada pustie din spate.

4

Era clar că lăsasem în urmă Oraşul Vechi. Zidurile de cărămidă înnegrite, care se ridicau de ambele părţi ale străzii, nu aveau ferestre şi arătau ca nişte depozite văzute din spate.

Pe drum, Sophie păstra un ritm de mers hotărât şi nu după mult timp am simţit că lui Boris îi venea din ce în ce mai greu să ţină pasul cu noi. Când l-am întrebat însă dacă mergem prea repede, m-a privit furios.

— Pot merge mult mai repede! strigă el şi grăbi pasul, agăţându-se de mâna mea. Dar aproape imediat încetini iar, cu o expresie îndurerată pe chip. După o vreme, în ciuda faptului că păstram un ritm lent, am auzit că respira greu. Atunci începu să vorbească singur în şoaptă. La început, nu i-am dat mare atenţie, crezând că încerca doar să-şi facă curaj. Apoi însă l-am auzit şoptind:

— Numărul Nouă… Este Numărul Nouă…

L-am privit cu curiozitate. Băiatul părea ud şi înfrigurat şi îmi trecu prin minte că ar trebui să-l ţin de vorbă.

— Acest Număr Nouă, am zis eu, este cumva un fotbalist?

— Cel mai mare fotbalist din lume.

— Numărul Nouă. Da, desigur.

Înaintea noastră, silueta lui Sophie dispărea după colţ, iar Boris mă strânse mai tare de mână. Până atunci nu-mi dădusem seama cât de departe o lăsasem pe mama lui să meargă înaintea noastră şi, deşi am grăbit pasul, ne luă ceva timp până să ajungem şi noi la colţul străzii. După ce l-am dat, am văzut cu neplăcere că Sophie se îndepărtase şi mai mult de noi.

Am trecut pe lângă alte ziduri de cărămidă murdare, dintre care unele aveau pete întinse de igrasie. Pavajul era accidentat şi am zărit înaintea noastră băltoace strălucind în lumina felinarelor.

— Nu te speria, i-am zis lui Boris. Aproape că am ajuns.

Boris murmura mai departe ca pentru sine, repetând în ritmul respiraţiei sacadate: „Numărul Nouă… Numărul Nouă“…

Încă de la început, referirile lui Boris la „Numărul Nouă“ îmi sunaseră vag cunoscute. Ascultându-i acum murmurul, mi-am amintit că „Numărul Nouă“ nu era de fapt un fotbalist adevărat, ci unul în miniatură, din jocul de fotbal al lui Boris. Fotbaliştii sculptaţi în alabastru aveau fiecare o greutate la bază şi, dacă li se dădeau bobârnace uşoare, puteau fi făcuţi să dribleze, să paseze şi să şuteze o mingiuţă de plastic. Era un joc pentru două persoane, fiecare la comanda unei echipe, dar Boris nu se juca decât singur, petrecând ore întregi întins pe burtă şi dirijând partide cu răsturnări dramatice de situaţie şi reveniri pline de tensiune. Dispunea de şase echipe complete, precum şi de porţi în miniatură cu plasă adevărată şi de o pâslă verde care se despăturea pentru a forma terenul. Boris dispreţuia presupunerea fabricanţilor că lui i-ar fi făcut plăcere ca echipele să fie „adevărate“, ca de pildă Ajax Amsterdam sau A.C. Milan, şi dăduse echipelor sale nume proprii. Jucătorilor însă – deşi Boris ajunsese să cunoască perfect punctele tari şi slabe ale fiecăruia dintre ei – nu le dăduse niciodată nume, preferând să-i strige după numerele de pe tricou. Nedându-şi, probabil, seama de semnificaţia numerelor în fotbal – sau poate că nu era decât o altă suceală a imaginaţiei sale – numărul jucătorilor nu avea nici o legătură cu locul pe care li-l dădea Boris în cadrul formaţiei. Astfel, Numărul Zece al unei echipe putea fi un legendar apărător central, iar Numărul Doi, o promiţătoare aripă tânără.

„Numărul Nouă“ făcea parte din echipa favorită a lui Boris şi era de departe cel mai talentat dintre jucători. Cu toate acestea, în ciuda uriaşei lui măiestrii, Numărul Nouă avea o fire foarte posacă. Locul său în echipă era de mijlocaş, dar adeseori, perioade lungi de partide, se îmbufna, rămânând prin vreun loc obscur al terenului, uitând aparent că echipa mânca bătaie. Uneori, Numărul Nouă continua să joace în aceasta manieră letargică timp de o oră sau cam aşa ceva, astfel încât echipa lui încasase patru, cinci sau şase goluri, iar comentatorul – căci exista şi un comentator – spunea pe un ton buimac: „Numărul Nouă nu şi-a revenit deocamdată în formă. Nu-mi dau seama ce se petrece cu el“. Apoi, poate în ultimele douăzeci de minute, Numărul Nouă arăta în fine strălucirea adevăratei sale valori, marcând la rândul său un gol cu măiestrie. „Aşa mai merge!“ exclama comentatorul. „În sfârşit, Numărul Nouă arată ce poate!“ Din acel moment, Numărul Nouă intra într-o formă din ce în ce mai bună şi nu după mult timp ajungea să marcheze gol după gol, iar echipa adversă îşi concentra toate forţele pentru a-l împiedica cu orice preţ pe Numărul Nouă să ajungă la balon. Dar mai devreme sau mai târziu, acesta tot ajungea şi atunci, indiferent câţi adversari stăteau între el şi poartă, reuşea totuşi să înscrie. În scurtă vreme, odată ce ajungea el la balon, rezultatul meciului devenea inevitabil, iar comentatorul zicea: „Gol“, pe un ton de admiraţie resemnată, nu când mingea intra propriu-zis în plasă, ci în momentul în care Numărul Nouă intra în posesia ei – chiar dacă aceasta se întâmpla pe fundul jumătăţii lui de teren. La rândul lor, spectatorii – căci erau şi spectatori – izbucneau în strigăte de triumf de îndată ce vedeau că Numărul Nouă ajungea la balon, iar strigătele continuau cu aceeaşi forţă, în timp ce Numărul Nouă îşi croia drum cu graţie printre adversari, şuta pe lângă portar şi se întorcea să primească adulaţia coechipierilor săi recunoscători.

Gândindu-mă la toate acestea, mi-am amintit vag că recent se întâmplase ceva cu Numărul Nouă, aşa ca l-am întrerupt pe Boris şi l-am întrebat:

— Ce mai face Numărul Nouă? E în formă bună?

Boris făcu în tăcere câţiva paşi, apoi zise:

— Am lăsat cutia acasă.

— Ce cutie?

— Numărul Nouă s-a desprins de bază. Mi s-a întâmplat şi cu alţii şi sunt uşor de fixat. L-am pus însă pe Numărul Nouă într-o cutie specială şi voiam să-l fixez de îndată ce mama ar fi făcut rost de lipiciul potrivit. L-am pus în cutie, într-una specială, ca să nu uit unde este. Dar l-am lăsat acasă.

— Înţeleg. Adică l-ai lăsat la vechea locuinţă.

— Mama a uitat să-l împacheteze. Zicea însă că în curând ne putem întoarce. Adică la vechiul apartament şi o să-l găsim acolo. Acum pot să-l fixez, avem lipiciul potrivit. Am mai păstrat puţin.

— Înţeleg.

— Mama zice că o să fie bine, ca o să se ocupe de toate. O să aibă grijă ca locatarii cei noi să nu-l arunce din greşeală. Zicea că ne întoarcem curând.

Am avut senzaţia clară că Boris făcea aluzie la ceva şi, când tăcu iar, i-am zis:

— Boris, dacă vrei, pot să te duc eu înapoi. Da, ne-am putea întoarce împreună, noi doi, înapoi la vechiul apartament, să-l luăm pe Numărul Nouă. Putem s-o facem curând. Poate chiar mâine, dacă găsesc o clipă de răgaz. Pe urmă, aşa cum spui, ai lipiciul. Într-o clipită, îl vei avea înapoi în cea mai bună formă. Aşa că nu te necăji. O vom face foarte curând.

Silueta lui Sophie dispăru iar din vedere, de astă dată atât de brusc, încât am crezut că a intrat undeva. Boris se agăţă de mâna mea şi am grăbit amândoi pasul spre locul în care dispăruse.

Curând am constatat că Sophie cotise de fapt pe o alee lăturalnică, a cărei intrare era ceva mai mare decât o spărtură în zid. Aleea cobora abrupt şi era atât de îngustă, încât părea imposibil să mergi de-a lungul ei fără să-ţi zgârii coatele de unul dintre pereţii zgrunţuroşi care o străjuiau. Doar două felinare risipeau întunericul, unul situat pe la jumătatea aleii, celălalt chiar în capătul îndepărtat al acesteia.

În timp ce coboram, Boris mă strângea de mână şi curând începu să respire iar cu greutate. După un timp, am observat că Sophie ajunsese deja la capătul aleii, dar părea să-şi fi dat seama de situaţia noastră, în fine, şi stătea sub felinar, privind lung în urmă, spre noi, cu o expresie vag îngrijorată. Când, în cele din urmă, am ajuns lângă ea, am spus supărat:

— Ia ascultă, nu vezi că ne-a fost greu să ţinem pasul cu tine? A fost o zi obositoare, atât pentru mine, cât şi pentru Boris.

Sophie zâmbi visătoare. Apoi, luându-l pe Boris pe după umeri, trase băieţelul lângă ea.

— Nu fi îngrijorat, îi zise cu blândeţe. Ştiu că e cam urât pe aici şi că s-a făcut frig şi umed. Dar n-are importanţă, în foarte scurt timp ajungem în casă. Acolo va fi foarte cald, vom avea noi grijă să fie. Suficient de cald să putem umbla de colo-colo numai în tricouri, dacă aşa avem chef. Şi mai sunt fotoliile acelea mari şi noi, în care te poţi ghemui. Un băieţel aşa ca tine s-ar putea chiar pierde în asemenea fotolii. Şi o să poţi să te uiţi prin cărţile tale sau la vreo casetă video. Sau, dacă vrei, am putea scoate din dulap câteva jocuri. Ţi le-aş putea scoate pe toate, iar tu şi domnul Ryder v-aţi putea juca cu oricare aţi dori. Aţi putea să puneţi pernele mari, roşii, pe covor şi să întindeţi jocul pe jos. Şi în timpul acesta, eu voi pregăti cina şi voi pune masa în colţul camerei. De fapt, în loc de un singur fel mare, cred că aş putea pregăti câteva gustări: chifteluţe, tartine cu brânză, câteva prăjiturele. Nu-ţi face griji, îmi amintesc care sunt preferatele tale şi voi pune totul pe masă. Apoi putem să ne aşezăm şi să mâncăm, după care toţi trei vom putea să ne jucăm mai departe. Bineînţeles că, dacă nu vei mai avea chef de joc, nu ne va obliga nimeni să continuăm. Poate că vei dori să vorbeşti cu domnul Ryder despre fotbal. Apoi, numai când vei fi într-adevăr obosit, vei putea merge la culcare. Ştiu că noua ta cameră este foarte mică, dar, după cum ai spus tu însuţi, este foarte plăcută. Noaptea aceasta vei dormi în mod sigur neîntors. Până atunci, vei uita cu totul plimbarea aceasta neplăcută, pe vreme rece. De fapt, vei uita totul din clipa în care vei intra pe uşă şi vei simţi căldura binefăcătoare. Aşa că nu te descuraja. Nu mai avem de mers decât puţin.

Spunând acestea, îl ţinuse pe Boris îmbrăţişat, apoi brusc îi dădu drumul, se întoarse şi îşi reluă drumul. Bruscheţea gestului ei mă luă prin surprindere, căci eu însumi mă liniştisem pe loc la auzul cuvintelor ei şi închisesem o clipă ochii. Boris părea şi el nedumerit şi până să-l iau de mână, mama lui ajunsese deja cu câţiva păşi înaintea noastră.

Nu voiam s-o las să se îndepărteze iar prea mult, dar chiar în clipa aceea am sesizat un zgomot de paşi în urma noastră şi nu m-am putut abţine să zăbovesc o secundă pentru a privi înapoi, spre alee. Tocmai atunci, persoana pătrunse în oaza de lumină aruncată de felinarul din capătul aleii şi am văzut că era un cunoscut. Se numea Geoffrey Saunders şi fusese coleg de promoţie cu mine în Anglia. Nu-l mai văzusem din timpul şcolii, aşa încât am fost şocat de cât de mult îmbătrânise. Chiar ţinând seama de efectele puţin flatante ale luminii felinarului şi ale burniţei, părea nespus de dărâmat. Purta o haină de ploaie care părea că nu se mai putea încheia şi pe care şi-o strângea în faţă în timpul mersului. N-am fost deloc sigur că vreau să-l recunosc, dar apoi, când Boris şi cu mine am pornit iar, Geoffrey Saunders ajunse în pas cu noi.

— Salut bătrâne, zise el. Ştiam că eşti tu. Urâtă vreme în seara asta, se vede treabă.

— Da, oribilă, am zis eu. Şi mai devreme era atât de plăcut!

Aleea ne scosese într-un drum întunecos şi pustiu. Vântul sufla puternic, iar oraşul părea foarte departe.

— E băiatul tău? întrebă Geoffrey Saunders, arătând cu capul spre Boris.

După care, înainte să apuc să răspund, continuă:

— Drăguţ băiat! Bravo! Pare foarte deştept. Eu nu m-am căsătorit niciodată. Mereu m-am gândit s-o fac, dar timpul a trecut pur şi simplu, iar acum cred că n-o voi mai face vreodată. Sincer să fiu, cred că n-a fost numai atât. Dar nu vreau să te plictisesc cu ghinionul meu de-a lungul anilor. Mi s-au întâmplat însă şi câteva lucruri bune. Totuşi. Bravo ţie! Drăguţ băiat!

Geoffrey Saunders se aplecă înainte şi îl salută pe Boris. Boris, fie din pricină că era prea necăjit, fie prea preocupat, nu răspunse.

Drumul cobora acum dealul. În timp ce mergeam pe întuneric, mi-am amintit cum, la şcoală, Geoffrey Saunders fusese băiatul de aur al promoţiei noastre, distingându-se mereu atât la învăţătură, cât şi pe terenul de sport. Era mereu dat de exemplu când ne mustrau pe noi, ceilalţi, pentru lipsa noastră de sârguinţă şi era de notorietate că, în timp, avea să ajungă căpitanul echipei şcolii. Lucrul nu s-a adeverit, mi-am amintit eu, din cauza unei crize care l-a obligat să se retragă brusc de la şcoală în cursul anului V.

— Am citit în ziare că vii, îmi zise el. Am aşteptat veşti de la tine. Ştii, să-mi spui când apari. Am fost să cumpăr nişte prăjituri de la patiserie, ca să am ce-ţi oferi la o ceaşcă de ceai. La urma urmei, peroraţiile mele pot fi destul de plicticoase, că am rămas singur şi toate celelalte, dar încă mai aştept să vină lumea în vizită uneori şi mă simt perfect capabil să-i primesc cum se cuvine. Aşa încât, când am auzit că vii, am dat fuga şi am cumpărat câteva feluri de prăjituri pentru ceai. Asta s-a întâmplat alaltăieri. Ieri am crezut că mai erau încă prezentabile, deşi glazura se cam întărise. Dar astăzi, când tot n-ai apărut, le-am aruncat. Din mândrie, cred. Adică, tu ai avut atâta succes şi n-aş vrea să pleci crezând că duc această viaţă nenorocită în camere închiriate, fără să pot oferi unui musafir altceva decât prăjituri râncede. Aşa că m-am dus la patiserie şi am cumpărat altele proaspete. Şi am făcut şi puţină curăţenie prin cameră. Dar tu n-ai venit. Ei, presupun că nu-ţi pot face o vină din asta. Ascultă – se aplecă iar înainte şi-l privi pe Boris – te simţi bine? Parcă ţi-ai pierdut cu totul respiraţia.

Boris, care într-adevăr se căznea iar, nu dădu semn că auzise ceva.

— Mai bine s-o luăm mai încet, zise Geoffrey Saunders. Am avut doar puţin ghinion în dragoste la un moment dat. Multă lume din oraş crede că sunt homosexual. Şi asta numai pentru ca locuiesc singur într-o cameră închiriată. La început m-a deranjat, dar acum nu-mi mai pasă. Foarte bine, mă iau drept homosexual. Şi ce-i cu asta? Întâmplător, nevoile mele se îndreaptă spre femei. Ştii, din cele pe care le plăteşti. Extrem de potrivite pentru mine şi, aş zice, unele dintre ele sunt chiar foarte cumsecade. Cu toate astea, după o vreme, începi să le dispreţuieşti şi ele să te dispreţuiască pe tine. Nu mă pot împiedica să simt asta. Cunosc majoritatea târfelor din oraşul ăsta. Nu vreau să spun că m-am culcat cu toate. Nici pe departe! Dar le cunosc şi mă cunosc şi ele pe mine. Atât cât să le fac semn din cap multora dintre ele. Crezi probabil că duc o viaţă mizerabilă. Nu e adevărat. E doar o chestiune de cum priveşti lucrurile. Uneori, mă vizitează prieteni. Sunt perfect capabil să mă întreţin cu ei la o ceaşcă de ceai. O fac foarte bine şi adesea ei spun după aceea cât de multă plăcere le-a făcut să dea o raită pe la mine.

O vreme drumul coborî abrupt, dar acum se întindea pe orizontală şi ne-am pomenit într-o aşa-zisă curte de fermă părăsită. De jur împrejurul nostru, se înălţau ameninţătoare în lumina lunii formele întunecate ale hambarelor şi ale caselor anexe. Sophie continua să meargă, dar se afla la oarecare distanţă în faţa noastră şi adeseori nu-i zăream silueta atunci când dispărea după colţul vreunei clădiri dărăpănate. Din fericire, Geoffrey Saunders cunoştea bine drumul şi umbla prin întuneric fără grijă. Urmându-l îndeaproape, mi-am amintit ceva din timpul zilelor noastre de şcoală, dintr-o dimineaţă aspră de iarnă în Anglia, cu cer acoperit şi pământ îngheţat. Aveam paisprezece sau cincisprezece ani şi stăteam cu Geoffrey Saunders în faţa unui birt, undeva la ţară, în Worcestershire. Amândoi fuseserăm desemnaţi să arbitrăm un cros şi aveam mica misiune de a-i îndruma pe alergători, de îndată ce apăreau la orizont, şi de a le arăta direcţia corectă, peste câmpul din apropiere. În dimineaţa aceea fusesem nespus de supărat şi, după cincisprezece minute sau cam aşa ceva de stat acolo împreună, holbându-ne în tăcere prin ceaţă, în ciuda strădaniilor mele, am izbucnit în lacrimi. Pe atunci nu-l cunoşteam bine pe Geoffrey Saunders, deşi ca toţi ceilalţi dorisem dintotdeauna să-i las o impresie bună. Aşadar, mă simţeam foarte umilit şi, după ce mi-am recăpătat în fine controlul, avusesem senzaţia că el mă ignorase cu un dispreţ total. Apoi însă, Geoffrey Saunders începuse să vorbească, mai întâi fără să privească în direcţia mea, după care, în fine, se întorsese spre mine. Nu-mi mai puteam aminti ce anume îmi spusese în dimineaţa aceea cu ceaţă, în schimb, mi-am amintit destul de bine efectul pe care îl lăsaseră cuvintele lui. În primul rând, chiar şi în starea de autocompătimire în care mă aflam, reuşisem să descopăr uriaşa generozitate pe care o transmitea şi îi eram profund recunoscător pentru aceasta. Tot în clipa aceea realizasem pentru prima oară, cu mare luciditate, că băiatul de aur al şcolii mai avea o faţă – o anumită dimensiune profund vulnerabilă, care contrazicea în mod sigur ipoteza că s-ar fi putut ridica la nivelul aşteptărilor. În timp ce mergeam mai departe prin întuneric, am mai încercat o dată să-mi amintesc exact ce îmi spusese în dimineaţa respectivă, dar n-am reuşit.

Când panta se mai îmblânzi, Boris păru să-şi recapete suflul şi începu iar să vorbească în şoaptă. Încurajat probabil de senzaţia că eram pe punctul de a ajunge la destinaţie, găsi forţa de a lovi cu piciorul o piatră din calea lui, exclamând totodată cu voce tare: „Numărul Nouă!“ Piatra sări dincolo de drumul accidentat şi căzu în apă, undeva în întuneric.

— Aşa mai merge, îi zise Geoffrey Saunders lui Boris. Asta e poziţia ta? Numărul Nouă?

Văzând că Boris nu răspunde, am zis repede:

— A, nu, e vorba doar de fotbalistul lui preferat.

— Aşa? Urmăresc multe partide de fotbal. Vreau să spun, la televizor.

Se aplecă din nou în faţă, spre Boris:

— Despre care număr nouă e vorba?

— Ei, nu e decât jucătorul lui favorit, am zis eu din nou.

— Dintre vârfurile de atac, continuă Geoffrey Saunders, îmi place destul de mult olandezul acela care joacă pentru Milano. E într-adevăr un jucător mare.

Tocmai voiam să adaug ceva pentru a-i explica ce era Numărul Nouă, dar în clipa aceea m-am oprit. Atunci am văzut că ne aflam la marginea unei peluze imense. N-aş fi putut spune cât de mare era, dar cred că depăşea cu mult partea ce putea fi văzută la lumina lunii. Şi cum stăteam aşa acolo, un vânt aspru mătura iarba, bătând mai departe, în întuneric.

— Se pare că ne-am rătăcit, i-am zis lui Geoffrey Saunders. Cunoşti drumul pe aici?

— A, da. Locuiesc nu prea departe de locul acesta. Din păcate, nu vă pot invita înăuntru acum, pentru că mă simt foarte obosit şi trebuie să mă culc. Dar mâine voi fi gata să vă primesc. Să zicem, oricând după ora nouă.

Am privit dincolo de câmp, în întuneric.

— Sincer să fiu, simt că am intrat în încurcătură, am zis eu. Ştii, eram în drum spre locuinţa doamnei care înainte mergea în faţa noastră. Şi ne-am rătăcit, iar eu habar n-am adresa ei. A pomenit că ar locui lângă capela medievală.

— Capela medievală? Asta e în centrul oraşului.

— A, da. Putem ajunge la ea dacă o tăiem pe acolo? am întrebat arătând dincolo de câmp.

— Nu, pe acolo nu se ajunge nicăieri. Nu e nimic pe acolo. Singura persoană care locuieşte acolo este Brodsky acela.

— Brodsky, am zis eu. Hm! L-am auzit cum exersa azi, la hotel. Se pare ca tot oraşul îl cunoaşte pe acest Brodsky.

Geoffrey Saunders îmi aruncă o privire care mă făcu să cred că spusesem o prostie.

— Ei, locuieşte aici de mulţi, mulţi ani. De ce să nu-l cunoaştem?

— Da, da, desigur.

— E cam greu de crezut, dar bătrânului nebun i-a intrat în cap să dirijeze o orchestră. Dar eu sunt gata să aştept s-o văd şi pe asta. Mai rău de atât nici că se poate. Şi dacă tu vii şi-mi spui că Brodsky e cel de care avem nevoie, ei bine, cine sunt eu să te contrazic?

Nu ştiam ce să răspund. În orice caz, Geoffrey Saunders se întoarse brusc cu spatele la câmp şi zise:

— Nu, nu, oraşul e în partea aceea. Pot să-ţi arăt drumul, dacă vrei.

— Ţi-am fi foarte recunoscători, am zis eu în timp ce o rafală rece bătea înspre noi.

— Ia să vedem. Geoffrey Saunders căzu o clipă pe gânduri. Apoi zise: Sincer să fiu, aţi face mai bine să luaţi un autobuz. Dacă aţi merge pe jos, v-ar trebui cel puţin o jumătate de oră sau cam aşa ceva. Probabil că femeia aceea v-a convins că locuinţa ei este prin apropiere. Ei, ele mereu fac aşa. E unul dintre trucurile lor. N-ar trebui să le crezi niciodată. Dar dacă iei autobuzul, n-ai probleme. Îţi arăt de unde poţi să iei unul.

— Ţi-am rămâne foarte recunoscători, am zis iar. Lui Boris îi e frig. Sper că staţia nu e departe.

— O, e foarte aproape. Urmează-mă numai, bătrâne!

Geoffrey Saunders se întoarse şi ne conduse înapoi, spre curtea pustie a fermei. Am simţit totuşi că nu mergeam pe acelaşi drum şi, într-adevăr, nu după mult timp, ne-am pomenit coborând o stradă îngustă, dintr-o suburbie aparent mai puţin răsărită. De fiecare parte a drumului se înălţau căsuţe cu terase. Ici-colo vedeam lumini la ferestre, dar majoritatea localnicilor păreau să se fi culcat.

— E în ordine, i-am spus încet lui Boris, pe care îl simţeam aproape epuizat. Foarte curând ajungem la apartament. Până când apărem şi noi, mama ta va pregăti totul.

O vreme ne-am continuat drumul pe lângă alte şiruri de case. Apoi Boris începu să bolborosească iar:

— Numărul Nouă… E Numărul Nouă.

— Ascultă, cine e acest număr nouă? zise Geoffrey Saunders, întorcându-se spre el. Te referi la olandezul acela, nu?

— Numărul Nouă este deocamdată cel mai bun jucător al tuturor timpurilor, zise Boris.

— Da, dar la care număr nouă te referi?

Vocea lui Geoffrey Saunders ajunsese la limita răbdării.

— Cum îl cheamă? În ce echipă joacă?

— Lui Boris îi place doar să-i zică…

— O dată a înscris şaptesprezece goluri în ultimele zece minute! zise Boris.

— O, prostii! Geoffrey Saunders părea realmente enervat. Credeam că eşti serios. Vorbeşti prostii.

— Ba a înscris! strigă Boris. A fost un record mondial!

— Chiar aşa! am intrat şi eu în vorbă. Un record mondial!

Apoi, recăpătându-mi întrucâtva calmul, am început să râd.

— Adică, vreau să zic, aşa trebuie să fie, nu?

Am zâmbit către Geoffrey Saunders, dar acesta nu mă lua în seamă.

— Dar despre cine vorbeşti? Te referi la olandezul acela? Oricum, tinere, trebuie să-ţi dai seama că nu se reduce totul la a înscrie goluri. Apărătorii sunt la fel de importanţi. Adevăraţii mari jucători sunt adeseori apărători.

— Numărul Nouă este deocamdată cel mai bun jucător al tuturor timpurilor! zise iar Boris. Când este în formă, nici o apărare nu-l mai poate opri!

— Aşa e, am zis eu. Numărul Nouă este fără îndoială cel mai bun jucător din lume. Ca mijlocaş, ca vârf de atac – oriunde s-ar afla. Joacă pe orice poziţie. Realmente.

— Vorbeşti prostii, bătrâne. Nici unul din voi nu ştie ce spune.

— Ba ştim foarte bine.

Ajunsesem să mă înfurii pe Geoffrey Saunders.

— De fapt, ceea ce spunem noi este unanim recunoscut. Când Numărul Nouă este în formă, într-adevăr în formă, comentatorul strigă: „Gol!“ de îndată ce jucătorul intră în posesia balonului, indiferent de locul în care se află pe teren…

— Oh, Dumnezeule! Geoffrey Saunders se întoarse dezgustat. Dacă umpli capul băiatului cu prostii din astea, Dumnezeu să-l ajute.

— Ia ascultă… Mi-am apropiat faţa de urechea lui şi i-am şoptit furios: Ia, ascultă, nu pricepi…

— Prostii, bătrâne. Împui capul copilului cu prostii…

— Dar e atât de mic, doar un băieţel. Nu pricepi…

— Nu-i un motiv să-i împui capul cu prostii. Şi-n afară de asta, nici nu pare chiar atât de mic. După mine, un băiat de vârsta lui ar trebui să facă şi el ceva în viaţă. Să înceapă să se mişte puţin. Ar trebui să înveţe, de pildă, să pună tapet sau faianţă. Nu toate prostiile astea despre fotbalişti fantastici…

— Ascultă, idiotule, fă bine şi taci! Taci!

— Un băiat la vârsta lui ar fi timpul să înceapă să se mişte…

— E băiatul meu, eu hotărăsc când va veni timpul să…

— Să pună tapet, faianţă, ceva în genul ăsta. După mine, cam aşa ceva…

— Ascultă, ce ştii tu despre toate astea? Ce ştii tu, un biet holtei singur? Ce ştii despre astea?

L-am împins brutal de umăr. Geoffrey Saunders se pleoşti brusc. Mai făcu câţiva paşi târşâiţi înaintea noastră şi merse mai departe cu capul uşor plecat, strângându-şi încă haina de ploaie în jurul corpului.

— E-n ordine, i-am spus încet lui Boris. Ajungem îndată.

Boris nu răspunse şi am văzut că privea lung silueta lui Geoffrey Saunders, care se clătina în faţa noastră.

Tot mergând, începu să-mi piară mânia împotriva vechiului meu coleg de şcoală. În afară de asta, nu uitasem că depindeam în întregime de el să ne conducă până la staţia de autobuz. După câteva clipe, m-am apropiat de el, întrebându-mă dacă mai voia să discute cu mine. Spre surprinderea mea, l-am auzit pe Geoffrey Saunders mormăind încet ca pentru sine:

— Da, da, vom vorbi despre toate astea când vii pe la mine la o ceaşcă de ceai. Vom vorbi despre toate, vom petrece una sau două ore de nostalgie, povestind despre zilele de şcoală şi despre vechii colegi. Voi face curat în cameră şi vom putea sta în fotolii, de o parte şi de alta a căminului. Da, într-adevăr, arată ca genul de cameră ce poate fi închiriată în Anglia. Sau care, cel puţin, putea fi închiriată acum câţiva ani. De aceea am luat-o. Pentru că îmi amintea de acasă. Oricum, vom putea sta de o parte şi de alta a căminului şi să vorbim despre o mulţime de lucruri. Despre profesori, despre băieţi, să ne spunem ce am mai aflat despre prietenii comuni cu care am mai păstrat legătura. Ei, am ajuns.

Ieşiserăm într-un loc care aducea cu o mică piaţă de sat. Avea câteva prăvălii mici – de unde probabil că localnicii acestui cartier cumpărau articole de băcănie –, toate închise şi cu grilajele trase pentru noapte. În mijlocul pieţei era un petic verde, nu mai mare decât un refugiu pentru pietoni. Geoffrey Saunders ne arătă un felinar singuratic, în faţa prăvăliilor.

— Tu şi băiatul tău ar trebui să aşteptaţi acolo. Ştiu că nu e nici o tăbliţă, dar nu va faceţi griji, este o staţie de autobuz cunoscută. Acum, din păcate, trebuie să vă las.

Boris şi cu mine am privit lung spre locul arătat. Ploaia se oprise, dar ceaţa plutea la baza felinarului. Totul în jur era nemişcat.

— Eşti sigur că va veni un autobuz? am întrebat eu.

— A, da. Bineînţeles că la ora aceasta înaintată va dura puţin timp. Dar cu siguranţă că, în cele din urmă, va veni unul. Trebuie să aveţi răbdare, asta-i tot. Dacă staţi acolo, s-ar putea să vi se facă puţin cam frig, dar credeţi-mă, merită să aşteptaţi autobuzul. Va apărea din întuneric, luminat strălucitor. Odată urcaţi în el, veţi vedea că e bine încălzit şi confortabil. Şi are totdeauna cei mai veseli pasageri. Vor râde şi vor glumi, servindu-vă cu băuturi şi gustări. Vă vor face să vă simţiţi, tu şi băiatul tău, foarte bine primiţi. Numai să-l rugaţi pe şofer să vă lase la capela medievală. Nu e decât o scurtă călătorie cu autobuzul.

Geoffrey Saunders ne ură „noapte bună“, apoi ne întoarse spatele şi se îndepărtă. Boris şi cu mine îl priveam cum dispare de-a lungul aleii dintre case, apoi o pornirăm spre staţia de autobuz.

5

Stăteam sub felinar de câteva minute, învăluiţi în tăcere. În cele din urmă, l-am cuprins pe Boris cu braţul, zicând:

— Pesemne că ţi-e frig.

Se strânse lângă mine, dar nu zise nimic şi, când m-am uitat în jos, spre el, am văzut că privea gânditor în lungul străzii întunecoase. Undeva, în depărtare, un câine începu să latre, apoi se opri. După ce am aşteptat acolo o vreme, am zis:

— Iartă-mă, Boris! Ar fi trebuit să fiu mai atent. Iartă-mă!

O vreme, băiatul nu răspunse. Apoi zise:

— Nu-ţi face griji. Autobuzul vine îndată.

Privind mica piaţă, vedeam cum ceaţa se aduna în dreptul şirurilor înguste de prăvălii.

— Nu sunt sigur că va veni vreun autobuz, Boris, am zis eu în cele din urmă.

— Nu face nimic. Trebuie să avem răbdare.

Am aşteptat mai departe încă vreo câteva clipe. Apoi am zis iar:

— Boris, nu sunt deloc sigur că va veni vreun autobuz.

Băieţelul se întoarse spre mine şi oftă plictisit:

— Nu-ţi mai face griji, zise el. N-ai auzit ce-a spus omul? Nu trebuie decât să aşteptăm.

— Boris, uneori lucrurile nu se petrec cum vrem noi. Chiar dacă îţi spune cineva că aşa va fi.

Boris oftă iar.

— Ascultă, omul aşa a zis, nu? Oricum, mama ne aşteaptă.

Tocmai mă gândeam să-i răspund, când tusea cuiva ne făcu pe amândoi să tresărim. Răsucindu-mă, am văzut chiar sub lumina felinarului o persoană care se apleca în afara unei maşini ce staţiona.

— Bună seara, domnule Ryder. Iertaţi-mă, dar tocmai treceam pe aici şi întâmplător v-am văzut. E totul în ordine?

M-am apropiat câţiva paşi de maşină şi l-am recunoscut pe Stephan, fiul directorului de hotel.

— A, da, am zis eu. Totul e-n ordine, mulţumesc. Aşteptam… ăă… aşteptam autobuzul.

— Poate doriţi să veniţi cu maşina mea. Tocmai mergeam undeva, într-o misiune delicată cu care m-a însărcinat tata. Ştiţi, e destul de frig afară. De ce nu urcaţi în maşină?

Tânărul coborî şi deschise uşile din faţă şi spate. I-am mulţumit şi l-am ajutat pe Boris să se aşeze pe bancheta din spate, iar eu m-am aşezat în faţă. O clipă mai târziu, maşina pornea la drum.

— Acesta este deci băieţelul dumneavoastră, zise Stephan, în timp ce mergea cu viteză pe străzile pustii. Ce bine îmi pare să-l cunosc, deşi acum arată cam extenuat. Ei bine, să-l lăsăm să se odihnească. Voi da mâna cu el altă dată.

Aruncând o privire în spate, am văzut că Boris era pe punctul de a aţipi, cu capul sprijinit de cotiera capitonată.

— Aşadar, domnule Ryder, continuă Stephan, presupun că vreţi să vă întoarceţi la hotel.

— De fapt, Boris şi cu mine ne îndreptam spre locuinţa cuiva. În centru, lângă capela medievală.

— Capela medievală? Hm!

— E vreo problema?

— A, nu tocmai. Nici o problemă.

Stephan coti scurt după un colţ, intrând pe o altă stradă îngustă şi întunecoasă.

— Doar că, ei bine, aşa cum v-am spus, eu mergeam undeva. La o întâlnire. Staţi să văd…

— Era o întâlnire urgentă?

— Ei, de fapt, domnule Ryder, cam aşa era. Era în legătură cu domnul Brodsky, ştiţi? De fapt, este de o importanţă hotărâtoare. Hm! Mă întreb dacă dumneavoastră şi cu Boris aţi fi atât de amabili să aşteptaţi numai câteva minute, cât îmi văd eu de treabă, după care v-aş putea conduce oriunde doriţi.

— Normal că trebuie să vă rezolvaţi treburile mai întâi. Dar v-aş rămâne recunoscător dacă n-aţi zăbovi prea mult. Ştiţi, Boris n-a mâncat încă de seară.

— Mă voi grăbi cât pot de mult, domnule Ryder. Nu-mi doresc altceva decât să vă conduc imediat, dar, ştiţi, nu îndrăznesc să întârzii. Cum vă spuneam, este o misiune mai delicată…

— Desigur, întâi trebuie s-o rezolvi pe aceasta. Aşteptăm bucuroşi.

— O să încerc să ajung cât mai repede cu putinţă. Deşi, sincer să fiu, nu prea văd cum aş putea s-o iau pe atâtea scurtături. De fapt, este genul de problemă de care, de obicei, se ocupă chiar tata sau unul dintre domni, numai că, ştiţi, domnişoara Collins a avut întotdeauna o slăbiciune pentru mine…, mărturisi tânărul, brusc jenat.

Treceam acum printr-un cartier mai curat – situat mai aproape, am dedus eu, de centrul oraşului. Iluminatul străzilor era mai bun şi am observat linii de tramvai pe lângă noi. Se mai vedea şi obişnuita cafenea sau restaurantul închis peste noapte, dar, în general, zona era plină de clădiri impunătoare, pentru locuit. Toate ferestrele erau întunecate, iar maşina noastră părea singurul lucru care tulbura liniştea pe o distanţă de mile întregi. Câteva minute Stephan Hoffman conduse în tăcere. Apoi, zise brusc, ca şi când s-ar fi frământat o vreme ca să ia această hotărâre:

— Ştiţi, pare o mare obrăznicie din partea mea. Dar sunteţi sigur că nu vreţi să vă întoarceţi la hotel? Asta numai fiindcă, vreau să spun, sunt toţi ziariştii aceia care vă aşteaptă şi toate celelalte.

— Ziarişti? Am privit afară, în noapte. A, da, ziariştii.

— Pe legea mea, sper să nu mă consideraţi neobrăzat. Numai că i-am văzut întâmplător, chiar când plecam. Stând în hol, cu ochelarii pe nas şi servietele pe genunchi, extrem de incitaţi la gândul că vă vor întâlni. Cum spuneam, nu e treaba mea şi evident că aţi aranjat totul, sunt sigur de asta.

— Desigur, desigur, am spus încet şi am privit mai departe pe fereastră.

Stephan tăcu, considerând fără îndoială că nu era cazul să mai insiste asupra acestei chestiuni. Dar m-am pomenit gândindu-mă la ziarişti şi o clipă mai târziu mi s-a părut că-mi amintesc de o astfel de întâlnire. Evident, imaginea evocată de tânăr, anume a ziariştilor care aşteptau cu ochelarii şi servietele pregătite, îmi spunea ceva. Totuşi, până la urmă, n-am reuşit să-mi amintesc cu precizie de vreun astfel de punct pe agenda mea şi am luat hotărârea să uit de această poveste.

— A, am ajuns, zise Stephan de lângă mine. Acum vă rog să mă scuzaţi puţin. Simţiţi-vă cât mai comod cu putinţă. Mă întorc cât pot de repede.

Ne opriserăm în faţa unei clădiri mari şi albe, cu locuinţe, înaltă de câteva etaje, balcoanele ei întunecoase din fier forjat, de la fiecare nivel, îi dădeau un aspect spaniol.

Stephan coborî din maşină şi l-am privit îndreptându-se spre intrare. Se aplecă peste şirul de butoane ale soneriilor, apăsă pe unul dintre ele, apoi rămase să aştepte, cu o undă de nervozitate în atitudine. O clipă mai târziu, în holul de la intrare se aprinse o lumină.

O doamnă în vârstă, cu păr argintiu, deschise uşa. Părea subţire şi fragilă, dar avea în mişcări o anumită graţie, când îi zâmbi şi îl invită pe Stephan să intre. Uşa se închise în urma lui, dar dacă mă lăsam mult pe spate, îi mai vedeam încă pe amândoi foarte bine, la lumina ferestrei înguste de lângă uşa de la intrare. Stephan îşi ştergea tălpile pe preş, zicând:

— Iertaţi-mă că vin aşa, fără să anunţ din vreme.

— Ţi-am spus de multe ori, Stephan, zise bătrâna, că sunt gata să te primesc ori de câte ori simţi nevoia să discutăm despre ceva.

— Păi, de fapt, domnişoară Collins, nu era… Ei bine, nu e o discuţie obişnuită. Voiam să vă vorbesc despre altceva, despre o chestiune importantă. Tata ar fi venit personal, dar ştiţi, a fost prea ocupat…

— Aa, îl întrerupse femeia cu un zâmbet, este o chestiune pe care ţi-a pasat-o tatăl dumitale. Tot îţi mai dă să faci treburile murdare.

În vocea ei se simţea o undă de glumă, dar Stephan nu părea să o sesizeze.

— Ba deloc, replică el cu seriozitate. Dimpotrivă, este o misiune extrem de dificilă şi de delicată. Tata mi-a încredinţat-o mie şi am fost fericit s-o primesc…

— Aşadar, acum am devenit o misiune! Şi încă una dificilă şi delicată!

— Ei, nu aşa. Vreau să zic… Stephan se opri zăpăcit.

Bătrâna consideră probabil că îl necăjise destul.

— E-n ordine, zise ea, mai bine am intra să discutăm pe îndelete la un pahar cu vin.

— E foarte drăguţ din partea dumneavoastră, domnişoară Collins. Dar, de fapt, nu pot rămâne mult timp. Mă aşteaptă nişte persoane în maşină.

Arătă înspre noi, dar bătrâna deschidea deja uşa apartamentului său.

Am privit cum îl conducea pe Stephan printr-un salonaş îngrijit, pe o alta uşă şi de-a lungul unui coridor ai cărui pereţi erau decoraţi cu mici acuarele înrămate. Coridorul dădea în salonul domnişoarei Collins – o încăpere în forma literei L, situată în spatele clădirii. Aici lumina era slabă şi plăcută şi de la prima aruncătură de ochi, camera părea de o eleganţă luxoasă, după moda veche. Totuşi, la o examinare mai atentă, am văzut că multe mobile erau uzate şi că la început luasem drept antichităţi nişte vechituri care mai aveau puţin şi trebuiau aruncate. Canapele şi fotolii cândva luxoase erau răspândite prin odaie într-o stare jalnică, iar draperiile lungi de catifea erau pătate şi destrămate.

Stephan se aşeză cu o naturaleţe ce trăda familiaritatea lui cu acel loc, dar rămase încordat, în timp ce domnişoara Collins căuta prin dulapul cu băuturi. Când, în sfârşit, îi întinse un pahar şi luă loc lângă el, tânărul izbucni brusc:

— E vorba despre domnul Brodsky.

— A, zise domnişoara Collins, cum bănuiam.

— Domnişoara Collins, problema e că ne întrebam dacă n-aţi vrea să ne ajutaţi. Sau, mai curând, să-l ajutaţi pe el… Stephan izbucni în râs şi privi în altă parte.

Domnişoara Collins înclină capul gânditoare. Apoi întrebă:

— Îmi ceri să-l ajut pe Leo?

— O, nu vă cerem să faceţi nimic dacă vi se pare deplasat sau… ei bine, dureros. Tata înţelege perfect ce trebuie să simţiţi.

Mai râse o dată scurt.

— Numai că ajutorul dumneavoastră ar putea avea o importanţă hotărâtoare în acest stadiu al… însănătoşirii domnului Brodsky.

— Ah!

Domnişoara Collins aprobă din cap şi păru să se gândească la vorbele acestea. Apoi zise:

— Să înţeleg din toate astea, Stephan, că tatăl tău nu prea are succes cu Leo?

Tachinarea care i se simţea în voce părea mai evidentă ca niciodată, dar nici de astă dată Stephan n-o observă.

— Deloc! o contrazise el. Dimpotrivă, tata a realizat minuni, a făcut paşi enormi! N-a fost uşor, dar perseverenţa lui a fost mare, chiar şi pentru aceia dintre noi obişnuiţi cu felul în care tata rezolvă problemele.

— Poate că n-a perseverat îndeajuns.

— Dar nici n-aveţi idee, domnişoară Collins! N-aveţi idee! Uneori, venea acasă epuizat după o zi de muncă zdrobitoare la hotel, atât de epuizat încât trebuia să se ducă direct la culcare. Mama cobora şi se plângea de asta şi am urcat şi eu în camera lor şi l-am găsit sforăind întins pe spate, aşa cum se prăbuşise de-a latul patului. După cum ştiţi, de ani de zile stabiliseră ceva important, anume ca el să doarmă pe o parte, niciodată pe spate, pentru că altminteri întotdeauna sforăie foarte tare, încât vă puteţi imagina ce dezgustată a fost mama când l-a găsit aşa. După mine, numai Dumnezeu are dreptul să-l trezească, dar n-am încotro pentru că altminteri, v-am mai spus, mama refuză să se întoarcă în dormitor. Umblă doar de colo-colo, pe coridor, cu privirea mânioasă şi nu vrea să se întoarcă până nu-l trezesc, nu-l dezbrac, nu-i pun halatul şi nu-l conduc la baie. Dar ceea ce vreau să vă spun e că, ştiţi, chiar şi atunci când e atât de obosit, uneori sună telefonul şi un angajat ne spune că domnul Brodsky este în criză, că a cerut de băut şi, ştiţi, tata găseşte cumva puterea să acţioneze. Îşi revine, în ochi îi apare din nou privirea aceea a lui, se îmbracă şi pleacă în toiul nopţii, ca să nu se mai întoarcă decât peste câteva ore. Zicea că-l va readuce pe domnul Brodsky la normal şi că va face tot posibilul, tot ce-i stă în putinţă, să-şi ţină promisiunea.

— Foarte lăudabil. Dar în ce stadiu a ajuns?

— Vă asigur, domnişoară Collins, că progresul este uimitor. Toţi cei care l-au văzut de curând pe domnul Brodsky au remarcat asta. Privirea aceea ascunde încă atât de multe lucruri, iar observaţiile pe care le face sunt din zi în zi mai semnificative. Dar cel mai important lucru este iscusinţa sa, marea iscusinţă a domnului Brodsky, iar aceasta îi revine fără nici un dubiu. După toate aparenţele, repetiţiile s-au desfăşurat într-un mod extrem de promiţător. Iar orchestra a fost cu totul cucerită de el. Iar atunci când nu repeta în sala de concert, exersa din greu de unul singur. Adeseori, când umbli prin hotel, îl surprinzi pe fugă stând la pian. Când tata aude pianul, se simte atât de încurajat, încât se vede că şi-ar sacrifica oricât din somnul lui pentru aceasta.

Tânărul făcu o pauză şi o privi pe domnişoara Collins. O clipă, aceasta păru furată de gânduri şi îşi ţinea capul aplecat într-o parte, ca şi când şi ea ar fi surprins câteva note de la un pian îndepărtat. Apoi chipul i se lumină iar de un zâmbet blând şi îl privi din nou pe Stephan.

— Ce am auzit eu, zise ea, este că tatăl tău îl ţine până târziu în salonul hotelului, aşezat la pian asemenea unui manechin, iar Leo rămâne acolo ore în şir, legănându-se pe taburet, fără să atingă o clapă.

— Domnişoara Collins, asta e o mare nedreptate! Poate că în trecut au mai fost asemenea situaţii, dar acum este cu totul altă poveste. În orice caz, chiar dacă uneori stă acolo în linişte, cu siguranţă că vă amintiţi, aceasta nu înseamnă că nu se întâmplă nimic. Liniştea indică poate tot atât de mult formarea celor mai înţelepte idei, mobilizarea celor mai profunde energii. De fapt, deunăzi, după o perioadă de tăcere deosebit de lungă, tata chiar s-a dus în salon şi l-a găsit pe domnul Brodsky privind lung claviatura pianului. După un timp, şi-a ridicat ochii spre tata şi a zis: „Viorile trebuie să aibă un sunet aspru. Trebuie să sune aspru“. Aşa a spus. Poate că a fost linişte, dar în mintea lui a fost un întreg univers muzical. Când mă gândesc ce ne va prezenta el joi seara tuturor, mi se pare palpitant. A trecut atât de mult timp, încât acum nu mai şovăie.

— Dar, Stephan, ai spus că vrei să-mi ceri ajutorul într-o privinţă.

Tânărul, care se însufleţise din ce în ce mai tare, se reculese.

— Ei bine, da, zise el. Despre aceasta am venit să vă vorbesc astă-seară. Cum spuneam, domnul Brodsky şi-a redobândit rapid forţele de odinioară. Şi e firesc, nu-i aşa, ca odată cu marele său talent să-i revină acum şi alte stări. Pentru aceia dintre noi care nu l-am cunoscut prea bine în trecut, a fost oarecum ca o revelaţie. Zilele astea s-a exprimat adeseori atât de limpede, de civilizat. Oricum, problema este că, odată cu toate aceste stări, i-a revenit şi memoria. Ei bine, ca s-o spun pe şleau, vorbeşte de dumneavoastră. Se gândeşte şi vorbeşte de dumneavoastră tot timpul. Aseară, numai ca să vă dau un exemplu – e jenant, totuşi vă spun – aseară a început să plângă şi nu se mai putea opri. Plângea întruna şi mărturisea sentimentele pe care le are pentru dumneavoastră. Este pentru a treia sau a patra oară că se întâmplă asta, deşi aseară a trecut prin cea mai acută criză. Era aproape de miezul nopţii şi, cum domnul Brodsky nu ieşise încă din salon, tata s-a dus să asculte la uşă şi l-a auzit cum suspina. Aşa că a intrat şi a găsit încăperea complet în întuneric, iar pe domnul Brodsky aplecat deasupra pianului, plângând. Ei bine, la etaj era un apartament liber, aşa că tata l-a dus acolo şi a comandat la bucătărie să i se aducă domnului Brodsky toate supele lui preferate – are tendinţa să mănânce numai supă –, după care i-a făcut provizii de suc de portocale şi băuturi uşoare, dar sincer să fiu, povestea de aseară a fost cam riscantă. Se pare că şi-a vărsat nervii pe cutiile cu suc. Dacă tata n-ar fi fost acolo, era foarte posibil să facă o criză chiar şi la ora aceea târzie. Şi în tot acest timp vorbea întruna de dumneavoastră. Ei bine, lucrul la care vreau să ajung – of, Doamne, nu vreau să stau prea mult, pentru că mă aşteaptă nişte persoane în maşină – vreau să zic, având în vedere că viitorul oraşului nostru depinde atât de mult de el, trebuie să facem tot posibilul să ne asigurăm că va trece cu bine prin această ultimă încercare. Doctorul Kaufmann este de aceeaşi părere cu tata, anume că ne apropiem de ultimul obstacol. Aşa că, vedeţi cât de mare este miza.

Domnişoara Collins îl privi mai departe pe Stephan cu aceeaşi expresie pe jumătate zâmbitoare, fără însă a spune ceva. După o clipă, tânărul continuă:

— Domnişoară Collins, îmi dau seama că vorbele mele ar putea redeschide răni vechi. Şi bănuiesc că dumneavoastră şi domnul Brodsky n-aţi mai vorbit unul cu altul de mulţi ani…

— Oh, nu tocmai. Chiar la începutul anului, mi-a strigat cuvinte obscene în timp ce mă plimbam prin Volksgarten.

Stephan râse stângaci, neştiind cum să interpreteze tonul domnişoarei Collins. Apoi continuă cu oarecare zel:

— Domnişoară Collins, nimeni nu sugerează să aveţi vreo legătură mai strânsă cu el. Dumnezeule, nu! Vreţi să daţi trecutul uitării. Toată, toată lumea respectă hotărârea dumneavoastră. Singurul lucru pe care îl cerem, un lucru mărunt, care însă ar putea conta enorm, ar fi să-l încurajaţi, şi aceasta ar însemna foarte mult pentru el. Sperăm să nu vă supăraţi pe noi, dacă vă pomenim măcar de asta.

— Am acceptat deja să iau parte la banchet.

— Da, da, desigur. Tata mi-a spus, suntem atât de recunoscători!

— Cu condiţia fermă să nu am direct de-a face cu el…

— Asta se înţelege, absolut. Banchetul, da. Dar, de fapt, domnişoară Collins, mai voiam să vă rugăm ceva sau măcar să vă gândiţi la propunerea noastră. Ştiţi, un grup de domni – printre care şi domnul von Winterstein – îl va duce mâine pe domnul Brodsky la Grădina Zoologică. Se pare că în toţi anii aceştia n-a fost niciodată acolo. Evident, câinele lui nu va putea să intre, dar domnul Brodsky a acceptat în cele din urmă să-l lase pe mâini bune, doar pentru câteva ore. Se presupune că o astfel de ieşire îl va ajuta să se calmeze. Credem că mai ales girafele ar putea avea un efect odihnitor asupra lui. Ei, şi cu asta, să vă spun despre ce este vorba. Domnii se întrebau dacă n-aţi vrea cumva să vă alăturaţi grupului la Grădina Zoologică. Sau chiar să-i spuneţi domnului Brodsky o vorbă sau două. Nu este nevoie să călătoriţi cu grupul, ar fi suficient dacă v-aţi alătura lui acolo, doar pentru câteva minute, să schimbaţi impresii plăcute cu el, poate să-l încurajaţi, ceea ce ar conta enorm. Câteva minute, după care v-aţi putea vedea de drum. Vă rog, domnişoară Collins, gândiţi-vă puţin la această propunere. Atât de multe lucruri ar putea depinde de asta!

În timp ce Stephan vorbea, domnişoara Collins se ridicase de pe scaun şi mergea încet spre cămin. Câteva minute rămase acolo extrem de calmă, cu o mână rezemată de poliţă ca şi când s-ar fi sprijinit de ea. Când în fine se întoarse iar spre Stephan, am văzut că ochii i se umeziseră.

— Ştii care e problema mea, Stephan, zise ea. Pe vremuri, m-aş fi putut mărita cu el. Dar de mulţi ani, în puţinele ocazii în care l-am întâlnit, a strigat la mine insultându-mă. Aşa că vezi şi tu, îmi este greu să-mi imaginez ce fel de conversaţie i-ar face plăcere.

— Domnişoară Collins, vă jur că acum e alt om. Zilele astea a fost atât de politicos şi civilizat şi… dar, cu siguranţă, vă veţi aduce aminte. V-aţi putea chiar gândi la această rugăminte. E aşa o miză mare în joc!

Domnişoara Collins sorbi din vinul de Xeres gânditoare. Păru gata să răspundă, dar chiar atunci l-am auzit pe Boris mişcându-se în spatele meu, în maşină. Răsucindu-mă, am văzut că băieţelul era probabil treaz de o bucată de vreme. Privea intens pe fereastră, dincolo de strada pustie şi liniştită, şi mi-am dat seama că era trist. Tocmai voiam să-i spun ceva, dar probabil că şi-a dat seama că îl observam, căci întrebă încet, fără să se mişte.

— Poţi să faci camere de baie?

— Dacă pot să fac camere de baie?

Boris oftă adânc şi privi mai departe afară, în întuneric. Apoi zise:

— N-am mai pus faianţă până acum. De asta am făcut toate greşelile acelea. Dacă mi-ar fi arătat cineva, aş fi putut s-o fac.

— Da, sunt sigur că ai fi reuşit. Te referi la baia din noua locuinţă?

— Dacă mi-ar fi arătat cineva, aş fi putut s-o pun cum trebuie. Atunci mama ar fi fost mulţumită de baie. I-ar fi plăcut atunci baia.

— A, prin urmare, deocamdată nu e mulţumită de ea?

Boris mă privi de parcă aş fi spus o prostie cât casa. Apoi, cu profundă ironie, zise:

— Dacă i-ar plăcea baia, de ce ar mai plânge din cauza ei?

— Chiar aşa, de ce? Deci, plânge din cauza băii? Mă întreb de ce.

Boris se întoarse iar cu faţa spre fereastră şi am văzut în lumina difuză din maşină că se străduia să nu izbucnească în lacrimi. În ultima clipă reuşi să-şi ascundă supărarea printr-un căscat şi-şi frecă ochii cu pumnii.

— Până la urmă, le rezolvăm noi pe toate, am zis eu. O să vezi.

— Aş fi putut s-o pun bine, dacă mi-ar fi arătat cineva. Atunci mama n-ar mai fi avut motiv să plângă.

— Da, sunt sigur că ai fi făcut o treabă foarte bună. Dar în curând, le vom rezolva pe toate.

M-am îndreptat în scaun şi am privit lung prin parbriz.

De-a lungul străzii nu se vedea aproape nici o fereastră luminată. După o vreme am zis:

— Boris, acum trebuie să ne gândim bine. Mă asculţi?

În spatele maşinii se făcu linişte.

Am aruncat o privire peste umăr şi am văzut că încă mai privea în gol în întunericul de afară. O vreme, am rămas mai departe tăcuţi. Apoi am zis:

— Problema e că s-a făcut foarte târziu. Dacă ne-am întoarce la hotel, ne-am duce la bunicul tău. Ar fi fericit să te vadă. Ai primi o cameră a ta sau, dacă preferi, am putea cere încă un pat în camera mea. Am putea comanda ceva bun de mâncare, după care ne-am culca. Iar mâine dimineaţă ne vom trezi pentru micul dejun şi vom hotărî ce e de făcut.

În spatele meu, tot tăcere.

— Ar fi trebuit să organizez lucrurile mai bine, am zis eu. Iartă-mă. Eu… pur şi simplu n-am gândit limpede astă-seară. Am fost atât de ocupat mai devreme! Dar uite, promit că mâine rezolvăm totul. Mâine putem face o mulţime de lucruri. Dacă vrei, putem merge la vechea locuinţă să-l luăm pe Numărul Nouă. Ce părere ai?

Boris continua să tacă.

— Amândoi am avut câteva zile grele. Boris, ce zici?

— Mai bine ne-am duce la hotel.

— Cred că e cea mai bună idee. Atunci, ne-am înţeles. Când se întoarce domnul, îi comunicăm noul nostru plan.