© 2012 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3206-0

ISBN PDF: 978-973-46-3207-7

ISBN print: 978-973-46-3199-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Max Kurzweil (1867-1916), Femeie în rochie galbenă, 1899

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Celebrul romancier şi dramaturg HONORÉ DE BALZAC s-a născut la 20 mai 1799, la Tours. Şi-a început cariera literară devreme, cu o operă comică, Le Corsaire, inspirată din opera lui Byron. A continuat cu o tragedie în cinci acte, Cromwell. Între timp îşi începe, fără prea mare succes, cariera de editor. Adevărata intrare în viaţa literară o face cu Şuanii (1829), operă cu care debutează şi cunoscuta La Comédie humaine, o serie de romane şi nuvele din care fac parte celebrele Eugénie Grandet (1833), Moş Goriot (1835), Iluzii pierdute (1837),  César Birotteau (1837). În această perioadă o cunoaşte pe Éveline Hanska, cu care, printre altele, poartă o intensă corespondenţă ce va sta la baza unui volum de scrisori publicat postum. Continuă să publice intens, notabile fiind volumele O afacere tenebroasă (1841), Verişoara Bette (1847), Ursule Mirouët (1841), Strălucirea şi suferinţele curtezanelor (1839-1847). În 1850, după o relaţie îndelungată, se căsătoreşte cu Éveline Hanska. Moare în acelaşi an, trădat de o sănătate precară.

Lui Louis Boulanger, pictor

I

PRIMELE GREŞELI

Tânăra domnişoară

Era la începutul lunii aprilie 1813, într-o duminică a cărei dimineaţă făgăduia una dintre acele frumoase zile când parizienii îşi văd, pentru întâia oară în an, pavajul fără noroaie şi cerul fără nori. Spre amiază, o cabrioletă falnică, trasă de doi cai focoşi, intră în strada Rivoli prin strada Castiglione şi se opri în spatele mai multor echipaje staţionate la poarta de fier de curând deschisă, din dreptul terasei des Feuillants. Zvelta trăsură era condusă de un bărbat cu înfăţişarea îngândurată şi bolnăvicioasă; părul uşor cărunt abia îi acoperea capul galben, îmbătrânindu-l înainte de vreme. Zvârli hăţurile unui lacheu ce venea călare în urma trăsurii şi coborî spre a lua în braţe o tânără a cărei frumuseţe delicată atrase atenţia celor ce-şi iroseau vremea plimbându-se pe terasă. Mărunţica domnişoară se ridică în picioare pe marginea trăsurii şi apoi se lăsă, cu graţie, cuprinsă de mijloc, petrecându-şi braţele pe după gâtul însoţitorului său, care o aşeză pe trotuar fără a-i fi şifonat garnitura rochiei de rips verde. Un îndrăgostit n-ar fi dovedit atâta grijă. Necunoscutul era, de bună seamă, tatăl acelei copile care, fără a-i mulţumi, îl luă familiar de braţ şi îl târî zorită spre grădină. Bătrânul observă privirile admirative ale câtorva tineri, şi tristeţea întipărită pe chipul său se şterse pentru o clipă. Cu toate că atinsese de mult vârsta la care bărbaţii trebuie să fie sătui de amăgitoarele plăceri pe care le dă vanitatea, bătrânul surâse.

— Oamenii te cred soţia mea, spuse el la urechea tinerei, umflându-şi pieptul şi călcând cu o încetineală care-o exaspera.

Părea că bătrânul cochetează cu fiica sa şi că se bucură, poate mai mult chiar decât ea, de ocheadele pe care curioşii le aruncau spre picioruşele-i încălţate în nişte botine de brunel cafenii, spre talia-i delicios desenată de o rochie cu cămăşuţă brodată pe dedesubt şi spre gâtul gingaş pe care un guleraş brodat nu-l acoperea în întregime. Mişcările mersului ridicau pentru o clipă rochia tinerei fete, lăsând să se vadă, deasupra botinelor, rotunjimea unei pulpe fin reliefate de un ciorap de mătase ajurat.

Aşa încât, mulţi dintre cei ce se plimbau pe acolo începură să se vânzolească pe lângă cei doi, spre a admira sau spre a mai privi o dată chipul împrejurul căruia fluturau câteva bucle de păr negru şi a cărui culoare albă îmbujorată era sporită atât prin luciul mătăsii de atlaz trandafiriu ce căptuşea eleganta-i pelerină, cât şi prin dorinţa şi nerăbdarea ce străluceau în fiecare trăsătură a acelei drăgălaşe fiinţe. O dulce maliţie însufleţea frumoşii ochi negri şi migdalaţi, adumbriţi de nişte sprâncene delicat arcuite, mărginiţi de gene lungi şi scăldaţi într-o lumină pură. Sănătatea şi tinereţea îşi desfăşurau comorile pe acest chip răzvrătit şi pe acest bust care rămânea mlădios totuşi, în ciuda centurii ce pe atunci se purta dedesubtul sânilor.

Fără să ia aminte la omagii, tânăra fată privea cu un fel de îngrijorare către palatul Tuileries, evident ţinta zoritei sale plimbări. Era douăsprezece fără un sfert. Oricât de matinală părea această oră, o mulţime de doamne, care toate voiseră să-şi etaleze toaletele, reveneau dinspre Palat, nu însă fără a-şi întoarce capul, cu un aer îmbufnat, reproşându-şi parcă faptul că ajunseseră prea târziu pentru a se mai bucura de un spectacol dorit. Câteva vorbe rostite cu supărare de aceste frumoase doamne dezamăgite, vorbe prinse din zbor de către gingaşa necunoscută, o îngrijorară în mod deosebit. Bătrânul urmărea cu un ochi mai degrabă curios decât înveselit semnele de nerăbdare şi de nelinişte ce se învolburau pe încântătorul chip al tovarăşei sale, şi o observa poate cu prea multă grijă ca să nu fi avut vreun ascuns gând părintesc.

Duminica aceea era a treisprezecea din anul 1813. Peste două zile, Napoleon pleca în fatala campanie în care, rând pe rând, avea să-i piardă pe Bessières şi pe Duroc, să câştige memorabilele bătălii de la Lützen şi de la Bautzen, să se vadă trădat de Austria, de Saxa, de Bavaria şi de Bernadotte, şi să dea teribila bătălie de la Lipsca. Magnifica paradă comandată de împărat avea să fie ultima dintre cele ce stârniseră de atâta vreme admiraţia parizienilor şi a străinilor. Vechea gardă avea să execute pentru ultima oară savantele manevre a căror pompă şi precizie îl uimiseră uneori până şi pe acest uriaş ce se pregătea atunci pentru duelul său cu Europa. Un sentiment trist mâna spre Tuileries o mulţime strălucită şi curioasă. Fiecare părea că ghiceşte viitorul şi presimţea că, poate, adeseori închipuirea va trebui, mai târziu, să zugrăvească din amintiri tabloul scenei pe care-o trăiau, după ce vremurile eroice ale Franţei vor fi căpătat, aşa cum au căpătat astăzi, culori aproape legendare.

— Să mergem ceva mai repede, tată! spuse tânăra domnişoară cu un aer de nerăbdare, trăgându-l după ea pe bătrân; aud tobele.

— De-abia intră trupele la Tuileries, răspunse el.

— Sau defilează!… Toată lumea pleacă! replică ea, cu o amărăciune copilărească, ce-l făcu pe bătrân să surâdă.

— Parada nu începe decât la douăsprezece şi jumătate, spuse tatăl, abia ţinându-se în urma zoritei sale fiice.

Dacă aţi fi văzut mişcarea pe care o făcea ea cu braţul drept, aţi fi zis că se ajută de el ca să alerge. Mânuţa-i elegant înmănuşată mototolea cu nerăbdare o batistă şi părea vâsla unei bărci despicând undele. Bătrânul surâdea din când în când, dar mai adesea o expresie îngrijorată îi întrista pentru o clipă faţa uscată. Dragostea lui pentru frumoasa-i fiică îl făcea să admire prezentul, dar tot pe atâta să se şi teamă de viitor. Părea că-şi spune: „E fericită astăzi, dar va fi aşa întotdeauna?“. Căci bătrânii sunt foarte înclinaţi să înzestreze cu mâhnirile lor viitorul celor tineri.

Când tatăl şi fiica ajunseră sub peristilul pavilionului în vârful căruia flutura drapelul tricolor şi pe unde cei ce se plimbă trec din grădina Tuileries în Carrousel, santinelele le strigară cu voce gravă:

— Nu se mai trece!

Copila se ridică în vârful picioarelor şi putu astfel să zărească o mulţime de doamne elegante ce se înghesuiau în jurul celor două laturi ale vechii arcade de marmură pe unde trebuia să iasă împăratul.

— Uite, tată, acuma vezi şi tu că am plecat prea târziu!

Botişoru-i supărat trăda importanţa pe care o acorda ea faptului de a fi de faţă la această defilare.

— Atunci, Julie, hai să mergem, ţie nu-ţi place să fii înghesuită.

— Să rămânem, tată. De-aici, tot îl pot zări pe împărat: dacă va pieri în luptă, nu-l voi mai vedea niciodată.

Tatăl tresări auzind vorbele acestea egoiste; fata avea un tremur în glas; o privi şi i se păru că vede sub pleoapele ei plecate câteva lacrimi pricinuite nu atât de ciudă, cât de una dintre acele prime mâhniri a cărei taină este uşor de ghicit de către un tată bătrân. Deodată, Julie se înroşi şi scoase o exclamaţie al cărei înţeles nu fu priceput nici de santinele, nici de bătrân. La strigătul ei, un ofiţer, ce se îndrepta grăbit din curte către scară, se întoarse brusc, veni lângă arcada dinspre grădină, o recunoscu pe tânăra domnişoară, ascunsă o clipă de uriaşele căciuli ale grenadierilor, şi porunci numaidecât ca, pentru ea şi pentru tatăl ei, să fie încălcat consemnul pe care el însuşi îl dăduse; apoi, fără a lua în seamă murmurele mulţimii elegante ce asedia arcada, o trase încetişor spre el pe copila încântată.

— Nu mă mai mir acum nici de mânia, nici de graba ei, de vreme ce tu erai de serviciu, îi spuse ofiţerului bătrânul, cu un aer pe cât de serios, pe-atât de glumeţ.

— Domnule, răspunse tânărul, dacă vreţi să ocupaţi un loc bun, să nu ne mai pierdem vremea cu vorba. Împăratului nu-i place să aştepte, iar eu sunt însărcinat de marele mareşal să mă duc să-l vestesc.

Pe când vorbea, o luase pe Julie de braţ cu oarecare familiaritate şi o conducea grăbit spre Carrousel. Julie văzu mirată o mulţime imensă ce se înghesuia în micul spaţiu cuprins între zidurile sure ale palatului şi stâlpii legaţi între ei cu lanţuri ce delimitează marile careuri acoperite cu nisip din mijlocul curţii de la Tuileries. Cordonul de santinele, pus să păstreze liberă trecere pentru împărat şi pentru statul său major, avea mult de furcă să nu fie copleşit de mulţimea ce se îmbulzea lărmuind ca un roi de albine,

— Deci va fi ceva foarte frumos? întrebă Julie surâzând.

— Ia seama! strigă ofiţerul.

O prinse pe fată pe după mijloc şi o ridică, pe cât de hotărât, pe-atât de fulgerător, transportând-o lângă o coloană. Fără acea mişcare bruscă, nerăbdătoarea fată ar fi fost lovită de crupa unui cal alb, înşăuat cu o şa de catifea verde şi aurie, pe care mamelucul lui Napoleon îl ţinea de frâu, aproape sub arcadă, la zece paşi îndărătul celorlalţi cai ce-i aşteptau pe ofiţerii superiori care îl însoţeau pe împărat. Tânărul conduse pe căruntul tată şi pe fiica acestuia lângă primul stâlp din dreapta, în faţa mulţimii şi, printr-un semn din cap, îi lăsă în seama celor doi grenadieri între care se aflau.

Când ofiţerul porni iar spre palat, o expresie de fericire şi de bucurie înlocui pe faţa lui spaima bruscă pe care i-o pricinuise darea înapoi a calului; Julie îi strânsese tainic mâna, poate spre a-i mulţumi pentru micul serviciu pe care i-l făcuse, sau poate spre a-i spune: „În sfârşit, te pot vedea!“. Ba chiar înclinase uşor capul, drept răspuns la salutul respectuos pe care ofiţerul îl adresase ei şi tatălui ei, înainte de a dispărea grăbit. Bătrânul, ce părea că anume-i lăsase împreună pe cei doi tineri, stătea într-o atitudine gravă, puţin mai în urma fiicei sale; o observa însă pe ascuns şi se străduia să-i inspire o aparentă încredere, prefăcându-se absorbit de contemplarea magnificului spectacol pe care-l oferea Carrousel-ul. Când Julie întoarse spre tatăl ei o privire ca de şcolar emoţionat în faţa dascălului său, bătrânul îi răspunse cu un zâmbet plin de o binevoitoare voioşie; dar ochiul său ager îl urmărise pe ofiţer până sub arcadă şi nici un amănunt al acelei rapide scene nu-i scăpase.

— Ce spectacol frumos! spuse Julie încet, strângând mâna tatălui său.

Aspectul pitoresc şi măreţ pe care-l înfăţişa în acea clipă Carrousel-ul făcea ca această exclamaţie să fie rostită de toate miile de spectatori, pe ale căror feţe se citea o vie admiraţie. Un alt rând de oameni, tot aşa de înghesuit ca şi cel în care se aflau bătrânul şi fiica lui, ocupa, pe o linie paralelă cu castelul, spaţiul strâmt şi pavat ce se întindea de-a lungul grilajului Carrousel-ului. Mulţimea aceasta completa, reliefând puternic, prin varietatea toaletelor doamnelor, imensul careu pe care-l formează clădirile Tuileries şi grilajul cel nou, de curând instalat.

Regimentele vechii gărzi, ce urmau să fie trecute în revistă, umpleau acest teren vast, formând în faţa palatului impozante linii albastre pe zece rânduri în adâncime. Dincolo de curte, în Carrousel, se găseau, în alte linii paralele, mai multe regimente de infanterie şi de cavalerie, gata să defileze pe sub arcul triumfal ce împodobeşte grilajul la mijloc, şi pe coama căruia se vedeau, la acea epocă, statuile magnificilor cai de Veneţia. Fanfara regimentelor, aşezată sub galeriile Luvrului, era mascată de lăncierii de serviciu polonezi. O mare parte din curtea acoperită cu nisip stătea goală ca o arenă, pregătită pentru mişcările trupelor acelea tăcute, ale căror rânduri, după simetria artei militare, reflectau razele soarelui în sclipirile triunghiulare a zece mii de baionete. O boare de aer clătina panaşele soldaţilor, făcându-le să se legene ca arborii unei păduri bătute de un vânt repezit. Aceste vechi armii, strălucitoare şi mute, înfăţişau mii de contraste de culori, datorate diversităţii uniformelor, a ceaprazurilor, a armelor şi a eghileţilor. Tabloul acesta imens, miniatură a unui câmp de bătălie înainte de luptă, era încadrat poetic, împreună cu toate detaliile şi cu toate ciudatele lui aspecte, de către înaltele clădiri maiestuoase, a căror nemişcare părea a fi imitată de toţi comandanţii şi de toţi soldaţii. Fără să vrea, spectatorul compara zidurile acelea de oameni cu acele ziduri de piatră.

Soarele de primăvară, revărsându-şi darnic lumina peste zidurile albe clădite în ajun şi peste zidurile seculare, lumina puternic nenumăratele chipuri bronzate, care toate povesteau primejdii trecute şi aşteptau cu gravitate primejdiile viitoare. Doar coloneii de regimente se mai vânzoleau încolo şi-ncoace prin faţa şirurilor pe care le formau acei bărbaţi viteji. Iar în spatele grosului de trupe împestriţate de argint, de azur, de purpură şi de aur, curioşii puteau zări fâşiile tricolore agăţate la lăncile a şase neistoviţi călăreţi polonezi care, asemenea unor câini conducând o turmă pe câmp, se roteau neîncetat între trupe şi spectatori, pentru a-i împiedica pe ultimii să depăşească micul spaţiu de teren ce le fusese concediat lângă grilajul imperial. După toate aceste mişcări, spectatorul mai că s-ar fi putut crede în palatul Frumoasei din Pădurea adormită. Boarea de primăvară, adiind peste căciulile miţoase ale grenadierilor, evidenţia nemişcarea soldaţilor, la fel cum murmurul surd al mulţimii le sublinia tăcerea. Numai arareori, răsunetul vreunei pălării chinezeşti1 ori vreo uşoară lovitură dată din nebăgare de seamă în vreo tobă şi repetată de ecourile palatului imperial, se asemănau cu tunetele surde care vestesc furtuna.

Un entuziasm indescriptibil izbucnea din mulţimea în aşteptare. Franţa venise să-şi ia adio de la Napoleon, în ajunul unei campanii ale cărei primejdii erau presimţite până şi de către cel mai umil cetăţean. De data aceasta era vorba, pentru imperiul francez, de a fi sau a nu fi. Acest gând părea că însufleţeşte atât mulţimea de orăşeni, cât şi mulţimea ostăşească, ce se înghesuiau, la fel de tăcute, în incinta unde planau vulturul şi geniul lui Napoleon. Aceşti soldaţi, speranţa Franţei, aceşti soldaţi, ultima ei picătură de sânge, reprezentau şi ei o bună parte din îngrijorata curiozitate a spectatorilor. Cei mai mulţi dintre privitori şi militari îşi luau rămas-bun, poate pentru vecie; dar toate inimile, chiar cele mai ostile împăratului, adresau cerului rugi arzătoare pentru gloria patriei. Până şi oamenii cei mai obosiţi de lupta începută între Europa şi Franţa îşi lepădaseră, cu toţii, trecând pe sub arcul de triumf, vrăjmăşiile, şi înţelegeau că în ziua primejdiei Napoleon reprezenta întreaga Franţă. Orologiul palatului bătu jumătate de oră. În acea clipă, zarva mulţimii încetă şi tăcerea deveni atât de adâncă, încât s-ar fi auzit până şi suspinul unui copil. Bătrânul şi fiica lui, părând a nu mai trăi decât prin ochi, auziră atunci un zdrăngănit de pinteni şi un zăngănit de săbii, ce răsunară sub sonorul peristil al palatului.

Un omuleţ destul de gras, îmbrăcat într-o uniformă verde, cu pantaloni albi şi strâmţi, încălţat cu cizme de călărie, apăru deodată, purtând pe cap o pălărie cu trei colţuri, tot atât de impunătoare ca şi cel ce o purta; lata panglică roşie a Legiunii de onoare îi flutura pe piept, o sabie mică îi atârna la şold. Acest Om fu zărit de toţi ochii şi din toate punctele din piaţă deodată. Numaidecât, tobele bubuiră mărunt, cele două fanfare izbucniră într-o frază al cărei suflu războinic fu repetat de toate instrumentele, de la flautul cel mai dulce până la toba cea mare. La această chemare de luptă sufletele tresăriră, drapelele se înclinară, soldaţii prezentară armele într-o mişcare simultană şi bine ordonată ce făcu să zvâcnească toate puştile, de la primul până la ultimul rând din Carrousel. Cuvintele de comandă trecură de la un rând la altul ca nişte ecouri. Strigăte de „Vive l’empereur!“2 izbucniră din mulţimile entuziasmate. În sfârşit, totul se înfioră, totul se învolbură, totul fremătă. Napoleon încălecase. Mişcarea lui însufleţise masele acelea tăcute, dăduse un glas instrumentelor, dăduse un avânt vulturilor şi steagurilor, pusese o emoţie pe toate feţele. Zidurile înaltelor galerii ale vechiului palat păreau că strigă şi ele: „Vive l’empereur!“. Nu mai fu ceva omenesc, fu o magie, un simulacru al puterii divine, sau mai degrabă o fulgerătoare imagine a acestei domnii atât de fulgerătoare. Bărbatul înconjurat de-atâta dragoste, de-atâta entuziasm, de-atâta devotament, de atâtea înflăcărate urale pentru care soarele alungase norii de pe cer, stătea pe calul său, cu trei paşi în faţa micului escadron aurit care îl urma, avându-l pe marele mareşal la stânga, iar pe mareşalul de serviciu la dreapta. În mijlocul atâtor suflete emoţionate la vederea lui, nici o trăsătură de pe chip nu păru a i se fi tulburat.

— Oh, Dumnezeule, da! La Wagram, în toiul focului, la Moscova, printre morţi, el rămâne liniştit totdeauna, ca Baptiste3, el!

Acest răspuns fusese dat unui potop de întrebări de către grenadierul ce se afla lângă tânăra domnişoară. Julie rămase cufundată o clipă în contemplarea acelei figuri care prin calmul ei arăta o atât de mare încredere în puterea sa. Împăratul o zări pe domnişoara de Chatillonnest şi se aplecă spre Duroc, ca să-i spună o frază scurtă ce-l făcu pe marele mareşal să zâmbească. Manevrele începură. Dacă până atunci tânăra domnişoară îşi împărţise atenţia între figura netulburată a lui Napoleon şi rândurile albastre, verzi şi roşii ale trupelor, din această clipă ea aproape că nu se mai preocupă, în toiul mişcărilor rapide şi ordonate executate de către vechii soldaţi, decât de un tânăr ofiţer ce alerga călare printre liniile în mişcare şi se întorcea cu un sârg neobosit spre grupul în fruntea căruia strălucea simplul Napoleon.

Ofiţerul călărea pe un superb cal negru şi se făcea remarcat, în mijlocul mulţimii aceleia îngăitănate, prin frumoasa uniformă albastră a ofiţerilor de ordonanţă ai împăratului. Ceaprazurile lui străluceau aşa de viu în soare, iar egreta de la chipiul său îngust şi lung căpăta nişte sclipiri atât de puternice, încât spectatorii se simţiră ispitiţi să-l compare cu o flăcăruie în zbor, cu un duh vizibil, însărcinat de către împărat să însufleţească şi să conducă acele batalioane ale căror arme învălurate împrăştiau flăcări atunci când, la un singur semn din ochi al lui, se desfăceau, se reuneau, se învârteau ca undele unui vârtej, sau treceau prin faţa sa ca vastele talazuri drepte şi înalte pe care oceanul înfuriat le trimite spre ţărmuri.

Când manevrele se terminară, ofiţerul de ordonanţă dădu pinteni calului şi se opri înaintea împăratului, aşteptându-i ordinele. În acea clipă, el se afla la douăzeci de paşi de Julie, în faţa grupului imperial, într-o atitudine foarte asemănătoare aceleia pe care Gérard a dat-o generalului Rapp în tabloul Bătălia de la Austerlitz. Tânăra domnişoară putu atunci să-şi admire iubitul în toată strălucirea lui militară. Colonelul Victor d’Aiglemont, în vârstă de numai treizeci de ani, era voinic, bine legat şi zvelt; iar fericita îmbinare a proporţiilor lui nu se vedea niciodată mai bine decât în clipa când îşi folosea forţa pentru a stăpâni un cal a cărui spinare elegantă şi suplă părea că se îndoaie sub el. Chipu-i bărbătesc şi oacheş avea acel farmec de netălmăcit pe care desăvârşita regularitate a trăsăturilor o dă unei feţe de bărbat tânăr. Fruntea-i era lată şi înaltă. Ochii de foc, adumbriţi de sprâncenele stufoase şi mărginiţi de gene lungi, se conturau ca două ovale albe între două linii negre. Nasul avea graţioasa curbură a unui plisc de vultur. Purpura buzelor îi era sporită de dunga inevitabilei mustăţi negre. Obrajii laţi şi puternic coloraţi aveau nişte tonuri smead-palide ce denotau o vigoare extraordinară. Figura lui, una dintre acelea pe care era imprimată pecetea bravurii, reprezenta tipul pe care-l caută astăzi un artist când doreşte să zugrăvească vreun erou al Franţei imperiale.

Calul, scăldat în spume şi frământându-şi cu mare neastâmpăr capul, sta cu picioarele de dinainte depărtate şi oprite pe aceeaşi linie, fără ca unul să-l depăşească pe celălalt, şi flutura din coada-i lungă şi stufoasă; iar devotamentul lui era icoana însăşi a devotamentului pe care, la rându-i, stăpânul său îl avea faţă de împărat. Văzându-l pe iubitul ei atât de preocupat să capteze privirile lui Napoleon, o clipă Julie se simţi geloasă, gândindu-se că pe ea încă nici n-o privise.

Deodată, suveranul rosteşte un cuvânt, Victor dă pinteni calului şi pleacă în galop; dar umbra proiectată pe nisip a unui stâlp sperie animalul, care sare înnebunit îndărăt şi se ridică în două picioare, atât de brusc, încât călăreţul pare în primejdie. Julie dă un ţipăt, îngălbeneşte, toţi o privesc curioşi, ea nu vede pe nimeni; ochii-i sunt pironiţi la calul acela abraş pe care ofiţerul îl muştruluieşte, gonind mai departe să transmită ordinele lui Napoleon.

Aceste năucitoare scene o impresionaseră aşa de tare pe Julie, încât se agăţase fără să-şi dea seama de braţul tatălui ei, căruia îi dezvălui fără să vrea gândurile, prin felul mai mult sau mai puţin puternic în care degetele ei îl strângeau. Când Victor fusese cât pe-aci să alunece de pe cal, se agăţase şi mai strâns de tatăl său, de parcă ea însăşi ar fi fost în primejdie să cadă.

Bătrânul privea cu o îngrijorare mohorâtă şi dureroasă faţa îmbujorată a fiicei sale, şi simţăminte de milă, de gelozie, de regret chiar, se strecurară în toate ridurile de pe faţa lui chinuită. Iar când sclipirea neobişnuită a ochilor domnişoarei Julie, ţipătul pe care îl scosese şi gestul convulsiv al degetelor ei îi dezvăluiră de-a binelea tainica iubire, fără îndoială că el avusese câteva foarte triste presimţiri pentru viitor, căci chipu-i căpătă atunci o expresie jalnică.

În acea clipă, sufletul tinerei Julie parcă ar fi trecut în cel al ofiţerului. Un gând încă şi mai crud decât toate cele ce-l înfricoşaseră pe bătrân îi crispa trăsăturile chipului suferind atunci când îl văzu pe d’Aiglemont că schimbă, trecând prin faţa lor, o privire tainică cu Julie, ai cărei ochi se umeziseră şi al cărei obraz căpătă o strălucire extraordinară. El o târî brusc pe fiica sa spre grădina Tuileries.

— Dar, tată, spunea ea, mai sunt încă în piaţa Carrousel regimente ce trebuie să continue manevrele.

— Nu, copila mea, toate trupele defilează.

— Cred că te înşeli, tată; ar fi trebuit ca domnul d’Aiglemont să le dea ordin să înainteze…

— Mi-e rău, draga mea, şi nu mai pot să stau. Julie n-avu cum să se mai îndoiască de vorbele tatălui său, după ce îşi aruncă ochii asupra acelei feţe, căreia îngrijorările de părinte îi dădeau un aer abătut.

— Ţi-e rău tare? îl întrebă ea indiferentă şi cu gândul aiurea.

— Oare nu ştii că fiecare zi este pentru mine ca un dar? răspunse bătrânul.

— Aşadar, vrei iar să mă mâhneşti vorbindu-mi de moartea ta? Eram atât de veselă! Nu vrei mai bine să-ţi alungi gândurile astea amare şi negre?

— Ah! exclamă tatăl, scoţând un suspin, copil răsfăţat ce eşti! Dar şi inimile cele mai duioase sunt uneori foarte crude. Că vă închinăm viaţa noastră, că nu ne gândim decât la voi, că vă pregătim tihna, că ne jertfim bucuriile pentru toanele voastre, că vă adorăm, că vă dăruim până şi sângele nostru, astea nu-nseamnă nimic, nu? Vai! da, voi primiţi totul cu nepăsare. Ca să căpătăm pentru totdeauna zâmbetul şi dragostea voastră dispreţuitoare, ar trebui să avem puterea lui Dumnezeu. Şi până la urmă, vine un altul! un iubit, un soţ – şi ne răpeşte inima voastră.

Uluită, Julie îşi privi tatăl, care păşea încet, aruncându-i priviri posomorâte.

— Şi vă mai şi ascundeţi de noi, urmă el, ba poate chiar şi de tine însăţi…

— Tată, ce tot spui?

— Mă gândesc, Julie, că ai secrete faţă de mine. Iubeşti, continuă repezit bătrânul, băgând de seamă că fiica lui începuse să se îmbujoreze. Ah! Nădăjduiam să te văd alături de bătrânul tău tată până la moartea lui, nădăjduiam să te ţin fericită şi strălucitoare lângă mine! Să te admir aşa cum erai tu odinioară. Necunoscându-ţi soarta, aş fi putut să cred că te aşteaptă un viitor liniştit; acum, însă, mi-e cu neputinţă să duc cu mine o speranţă de fericire pentru viaţa ta, de vreme ce-l iubeşti mai mult pe colonel decât îl iubeşti pe vărul tău. N-am cum să mă mai îndoiesc.

— Şi de ce n-ar trebui să-l iubesc? exclamă ea, cu o vie expresie de curiozitate.

— Ah, scumpă Julie, n-ai să mă înţelegi! răspunse tatăl, suspinând.

— Spune-mi, totuşi! izbucni ea, făcând fără să vrea un gest de răzvrătire.

— Ei bine, copila mea, ascultă-mă. Adeseori tinerele fete îşi creează imagini măreţe, fermecătoare, chipuri cu totul ideale, şi îşi făuresc idei himerice despre oameni, despre sentimente, despre lume; apoi, naive, ele atribuie unui oarecare desăvârşirile pe care le-au visat şi se încred în el; şi astfel iubesc în bărbatul ce şi-l aleg această făptură imaginară; dar, mai târziu, când e prea târziu ca să se mai smulgă din nenorocire, înşelătoarea aparenţă pe care au înfrumuseţat-o, primul lor idol, în sfârşit, se schimbă într-un schelet odios. Julie, mai degrabă aş vrea să te văd îndrăgostită de un moşneag, decât să te văd îndrăgostită de colonel. Ah! Dacă ai putea să te închipui cu zece ani mai târziu în viaţă, i-ai da dreptate experienţei mele. Îl cunosc pe Victor: hazul lui e un haz lipsit de spirit, un haz de cazarmă, el n-are nici un talent şi e cheltuitor. E unul dintre acei oameni pe care Cerul i-a creat ca să înfulece şi să mistuie patru mese pe zi, să doarmă, să iubească pe cea dintâi venită şi să se bată. Nu pricepe nimic din viaţă. Inima lui bună, pentru că are, într-adevăr, o inimă bună, l-ar putea împinge să-şi dea punga unui nenorocit sau unui camarad; dar e un fluieră-vânt, dar nu-i dăruit cu acea gingăşie sufletească ce ne face sclavii fericirii unei femei, dar e ignorant, egoist… Există mulţi asemenea dar.

— Totuşi, tată, trebuie să aibă ceva minte şi haruri, de vreme ce-a fost făcut colonel…

— Scumpa mea, Victor va rămâne colonel toată viaţa lui. Eu n-am văzut încă pe nimeni care să mi se pară demn de tine, urmă bătrânul, cu un fel de entuziasm.

Se opri o clipă, o contemplă pe fiica lui şi adăugă:

— Buna mea Julie, tu eşti încă prea tânără, prea plăpândă, prea gingaşă pentru a îndura grijile şi necazurile căsătoriei. L’Aiglemont a fost răsfăţat de părinţii lui, tot aşa cum ai fost şi tu de mama ta şi de mine. Cum să nădăjduiesc că v-aţi putea înţelege amândoi, cu nişte firi atât de diferite, ale căror tiranii vor fi de neîmpăcat? Tu vei fi ori victimă, ori tiran. Amândouă destinele aduc o sumă egală de suferinţe în viaţa unei femei. Dar tu eşti blândă şi modestă, tu te vei încovoia întâi. În sfârşit, spuse el cu o voce emoţionată, ai o simţire duioasă, care nu va fi apreciată cum se cuvine, şi-atunci… Nu isprăvi, căci îl podidiră lacrimile.

— Victor, reluă el după o pauză, va răni neprihănitele însuşiri ale sufletului tău tânăr. Eu îi cunosc pe militari, Julie; am trăit în armată. Rareori inima unor asemenea oameni izbuteşte să înfrângă deprinderile pricinuite fie de nenorocirile în mijlocul cărora trăiesc, fie de întâmplările vieţii lor de aventurieri.

— Aşadar, tată, replică Julie, pe un ton jumătate serios, jumătate glumeţ, ai vrea să-mi înfrâng sentimentele şi să mă căsătoresc pentru tine, nu pentru mine?

— Să te căsătoreşti pentru mine? exclamă tatăl, cu un gest de minunare; pentru mine, cel căruia în curând, fata mea, nu-i vei mai auzi glasul atât de prieteneşte dojenitor? Totdeauna i-am văzut pe copii atribuind unui sentiment personal sacrificiile pe care le fac pentru ei părinţii! Căsătoreşte-te cu Victor, Julie dragă. Într-o zi, vei deplânge amarnic nulitatea lui, nechibzuinţa lui, egoismul lui, lipsa lui de delicateţe, nătângia lui în dragoste, şi mii de alte suferinţe pe care ţi le va pricinui. Atunci, să-ţi aduci aminte că, aici, sub aceşti copaci, glasul profetic al bătrânului tău tată a răsunat zadarnic la urechile tale!

Bătrânul tăcu, o surprinsese pe fiica sa dând din cap îndărătnică. Făcură împreună cei câţiva paşi până la grilajul unde era oprită trăsura lor. În timp ce mergeau în tăcere, tânăra domnişoară examină pe furiş chipul tatălui său şi treptat-treptat faţa ei supărată se îmbună. Adânca durere săpată pe fruntea lui plecată spre pământ îi făcu o vie impresie.

— Îţi făgăduiesc, tată, spuse ea cu o voce dulce şi emoţionată, că n-am să-ţi mai pomenesc de Victor până ce nu-ţi vei schimba singur părerile nefavorabile pe care le ai despre el.

Bătrânul îşi privi fata uimit. Două lacrimi ce i se aprinseră în ochi se rostogoliră de-a lungul obrajilor brăzdaţi de riduri. Nu putu s-o îmbrăţişeze pe Julie în faţa lumii dimprejur, îi strânse însă mâna cu dragoste. Când se urcă din nou în trăsură, toate gândurile negre ce i se îngrămădiseră pe frunte pieriră cu desăvârşire.

Înfăţişarea puţin tristă a fiicei sale nu-l mai nelinişti atunci tot atât cât nevinovata bucurie al cărei secret îi scăpase tinerei Julie în timpul trecerii în revistă a trupelor.

1. Instrument muzical, folosit în fanfarele militare franceze până pe la 1860.

2. Trăiască împăratul! (fr.)

3. Jean-Baptiste Gaspar Deburau (1790-1846), un foarte popular şi celebru actor de circ, mim şi acrobat, devenit proverbial pentru calmul imperturbabil cu care se lăsa încadrat de cuţitele aruncate împrejurul lui pe panoul de lemn pe care stătea sprijinit. A murit într-un accident survenit pe când efectua o primejdioasă figură acrobatică.