Ian McEwan, Saturday

Copyright © 2005 by Ian McEwan

© 2006, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5190-0

ISBN PDF: 978-973-46-5191-7

ISBN print: 978-973-46-5679-8

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IAN McEWAN, unul dintre cei mai faimoşi scriitori britanici contemporani, este autorul romanelor Legea copiilor, Operaţiunea Sweet Tooth, Solar, Pe plaja Chesil, Sâmbătă, Ispăşire (laureat al National Book Critics Circle Award şi W.H. Smith Literary Award), Amsterdam (distins cu Booker Prize), Durabila iubire, Inocentul, Copilul furat (pentru care a primit Whitbread Award), Câinii negri, Mângâieri străine, (ambele nominalizate la Booker Prize) şi Grădina de ciment. A scris şi volumele de povestiri Prima dragoste, ultimele ritualuri (câştigător al Somerset Maugham Award) şi În aşternuturi. În anul 2011 i-a fost acordat Premiul Târgului de carte de la Ierusalim.

Pentru Will şi Greg McEwan

„De ce? De pildă, ce înseamnă să fii om. Într-un oraş. Într-un secol. Într-o epocă de tranziţie. În masă. Transformat de către ştiinţă. Sub o putere organizată. Supus unor controale enorme. Într-o situaţie produsă de mecanizare. După târzia prăbuşire a speranţelor radicale. Într-o societate care nu era o comunitate şi în care individul e devalorizat. Pe seama puterii multiplicate a mulţimii care face ca individul să fie neglijabil. Care cheltuia milioanele armatei împotriva duşmanilor străini, dar care nu făcea nimic ca ordinea să fie stabilită acasă. Care îngăduia sălbăticia şi barbaria în propriile sale oraşe mari. În acelaşi timp, presiunea milioanelor de fiinţe umane care au descoperit ce pot face eforturile şi gândurile unite. Aşa cum megatonele de apă modelează organismele pe fundul oceanelor. Aşa cum mareele şlefuiesc rocile. Aşa cum vânturile erodează falezele. Minunata supermecanizare deschizând perspectiva unei noi vieţi pentru o omenire fără de sfârşit. Le vei nega dreptul de a exista? Le vei cere să muncească şi să flămânzească în timp ce tu te vei bucura de încântătoarele valori vechi? Tu – chiar eşti un copil al acestei mase şi frate cu toţi ceilalţi. Sau dacă nu, un ingrat, un diletant, un idiot. Herzog, îşi spuse Herzog, fiindcă vrei un exemplu, iată cum se petrec lucrurile.“

Saul Bellow, Herzog¹

1. Traducere de Radu Lupan, Editura Polirom, 2004, pp. 308-309.

Unu

Cu câteva ore înainte de răsăritul soarelui, Henry Perowne, neurochirurg, se trezeşte şi se pune imediat în mişcare; dă la o parte aşternuturile – dormise în capul oaselor – şi se ridică în picioare. Nu-i e prea clar când a devenit conştient, nu că asta ar mai avea vreo relevanţă. Nu i s-a mai întâmplat aşa ceva, dar nu e alarmat, nici măcar surprins, pentru că se mişcă uşor, are o senzaţie plăcută în membre şi îşi simte spatele şi picioarele neobişnuit de puternice. Rămâne lângă pat, gol – întotdeauna doarme gol –, stă acolo cât e el de mare, ascultă respiraţia regulată a soţiei lui şi simte pe piele aerul rece din dormitor. Şi asta e o senzaţie plăcută. Ceasul de la capul patului arată 3.40. Habar n-are de ce s-a dat jos din pat: nu trebuie să se ducă la baie, nu e tulburat din cauza vreunui vis sau de cine ştie ce eveniment din ziua precedentă, nici măcar de starea generală a lumii. Ca şi cum, stând acolo în întuneric, s-ar fi materializat din neant, complet format, liber. Nu e obosit, în ciuda orei şi a muncii nu de mult încheiate, nici un caz recent nu-i apasă cugetul. Ba chiar e vioi, are mintea limpede şi o inexplicabilă stare de exaltare. Fără să fi luat o hotărâre anume sau să-şi explice în vreun fel gestul, se îndreaptă spre cea mai apropiată dintre cele trei ferestre ale dormitorului; atât de liniştit şi cu o asemenea uşurinţă face acei câţiva paşi, încât are senzaţia că visează ori că umblă în somn. Dacă aşa stau lucrurile, atunci e dezamăgit. Visele nu-l interesează; dar se pare că totul e real. E complet lucid şi ştie că a lăsat în urmă somnul: să conştientizezi diferenţa dintre somn şi veghe, să ştii perfect care sunt graniţele – iată esenţa echilibrului psihic.

Dormitorul e spaţios şi foarte ordonat. Îl traversează, parcă plutind, cu o lejeritate aproape comică, şi gândul că această experienţă s-ar putea termina îl întristează brusc; o clipă mai târziu, temerea îi dispare. Stă la fereastra din mijloc şi trage obloanele înalte de lemn cu mare grijă să n-o trezească pe Rosalind. E un gest deopotrivă egoist şi generos. N-ar vrea să fie întrebat ce are în minte – căci ce ar putea răspunde şi, mai ales, de ce să abandoneze această clipă pentru a răspunde? Trage al doilea oblon, care se pliază în cadrul lui, şi ridică fără zgomot fereastra. E mult mai înaltă ca el, dar alunecă uşor în sus datorită contragreutăţii de plumb ascunse în mecanismul ei. Pielea i se zgribuleşte în clipa în care aerul de februarie se revarsă peste trupul lui, dar frigul nu-l deranjează. De la etajul al doilea, priveşte noaptea drept în faţă, oraşul scăldat în lumina lui albă, glacială, scheletul copacilor din scuar şi, zece metri mai jos, gratiile negre şi ascuţite ale gardului, ca un şir de lănci. Sunt unul sau două grade sub zero şi aerul e limpede. Strălucirea felinarului n-a reuşit să şteargă toate urmele stelelor; deasupra faţadei hotelului Regency, de cealaltă parte a scuarului, înspre sud, mai spânzură încă nişte resturi de constelaţii. Faţada respectivă este o reconstituire, o pastişă – în timpul războiului, cartierul Fitzrovia a încasat nişte bombe lansate de Luftwaffe – şi imediat în spatele ei se înalţă Post Office Tower, având un aer administrativ şi ponosit la lumina zilei, dar pe jumătate ascuns şi decent iluminat în timpul nopţii, brav memorial al unor zile mai optimiste.

Dar zilele noastre cum sunt? Complicate şi înfricoşătoare, îşi spune el cel mai adesea când îşi îngăduie câteva momente de reflecţie în scurgerea ciclică a săptămânilor. Dar acum nu simte asta. Se apleacă în faţă, lăsându-şi greutatea pe palmele sprijinite de pervaz, şi jubilează dinaintea peisajului pustiu şi clar. Vederea lui – care a fost întotdeauna bună – pare a i se fi ascuţit şi mai tare. Observă mica scânteind în dalele scuarului, excrementele porumbeilor pe care distanţa şi frigul le-au întărit, preschimbându-le în ceva aproape frumos, cum ar fi nişte pete de zăpadă. Îi plac simetria stâlpilor negri de fontă şi umbrele lor şi mai întunecate, reţeaua de rigole făcute din bolovani de pavaj. Coşurile de gunoi care dau pe-afară sugerează mai degrabă abundenţa decât mizeria; băncile goale din jurul spaţiilor verzi par a-şi aştepta, binevoitoare, ocupanţii zilnici – angajaţi veseli în pauza de prânz, băieţii cu feţe grave, studioase, de la căminul indian, îndrăgostiţi în extazuri tăcute sau în criză, traficanţi de droguri crepusculari, bătrâna doamnă decrepită cu strigătele ei sălbatice, obsedante. Pleacă! obişnuieşte ea să ţipe ore întregi, un cârâit aspru, ca o pasăre de baltă sau un animal de la grădina zoologică.

Stând acolo la fel de imun la frig ca o statuie de marmură şi privind spre Charlotte Street, spre amestecul de faţade, schele şi acoperişuri în şarpantă care se zăresc în racursi, Henry se gândeşte că oraşul e un succes, o invenţie strălucită, o capodoperă biologică – milioane de fiinţe mişunând în jurul realizărilor acumulate straturi-straturi de-a lungul secolelor, ca în jurul unui recif de corali, dormind, muncind, distrându-se, trăind în armonie în majoritatea timpului, aproape toţi dorind să muncească. Şi colţul unde se află casa lui Perowne, un triumf al adecvării proporţiilor; scuarul perfect proiectat de Robert Adam care înglobează rondurile cu verdeaţă dispuse într-un cerc perfect – un vis de secolul al XVIII-lea scăldat şi îmbrăţişat de modernitate, de iluminatul stradal de deasupra şi de cablurile de fibre optice de dedesubt, de apa proaspătă care aleargă prin conducte, de apele menajere evacuate într-o clipă.

Observator curent al propriilor stări, se întreabă ce anume o fi declanşat această euforie prelungită, denaturantă. Poate că în timpul somnului, s-a produs un accident chimic la nivel molecular – ca atunci când răstorni o tavă cu băuturi – care a stimulat receptorii de dopamină să iniţieze o cascadă de evenimente intracelulare; ori poate perspectiva unei zile de sâmbătă sau consecinţa paradoxală a oboselii extreme. E drept că şi-a încheiat săptămâna într-o stare de epuizare nefirească. S-a întors într-o casă goală şi s-a întins în cadă cu o carte în mână, fericit că nu trebuie să stea de vorbă cu nimeni. Daisy, fiica sa cea intelectuală, chiar un pic prea intelectuală, îi trimisese o biografie a lui Darwin; cartea avea legătură cu un roman al lui Conrad pe care ea îl tot îndemna să-l citească şi de care el încă nu se apucase – călătoriile pe mare, indiferent de încărcătura lor morală, nu-l prea interesau. De câţiva ani Daisy se îngrijea de surprinzătoarea lui ignoranţă, cum spunea ea, îi îndruma lecturile, îl certa pentru gusturile lui proaste şi pentru lipsa de sensibilitate. Şi poate că are dreptate – direct de pe băncile şcolii la Facultatea de Medicină, la sclavia primului an de rezidenţiat, apoi la specializarea în neurochirurgie, care-l absorbise complet, îmbinată cu obligaţiile de tată – de cincisprezece ani nu prea pusese mâna pe o altă carte în afara celor de medicină. Pe de altă parte, consideră că a văzut destulă moarte, frică, curaj şi suferinţă cât să-i ţină loc de câteva literaturi. Cu toate acestea, respectă docil listele ei de lecturi – sunt mijloacele lui de a ţine legătura cu fiica sa care creşte departe de familie, într-o suburbie a Parisului, devenind încet-încet femeie; în seara aceasta urmează să vină acasă pentru prima oară în ultimele şase luni – iată încă un motiv de euforie.

Era în urmă cu temele pe care i le dăduse Daisy. Şi, pentru o vreme, dând din când în când drumul unui proaspăt şuvoi de apă fierbinte cu degetul mare de la picior, a citit ca prin ceaţă despre efortul lui Darwin de a-şi încheia Originea speciilor şi un rezumat al ultimelor pagini, amendate în ediţiile ulterioare. În acelaşi timp trăgea cu urechea la ştirile de la radio. Abulicul domn Blix luase din nou cuvântul la O.N.U. – impresia generală era că mai degrabă subminase cauza războiului. Convins că n-o să piardă prea mult, a închis radioul şi s-a pus iar pe citit. Unele pagini îi provocau o nostalgie lejeră după o Anglie înverzită, afectuoasă, o Anglie a trăsurilor cu cai; altele îl deprimau prin felul în care o întreagă viaţă putea fi cuprinsă în câteva sute de pagini – sau îmbuteliată, ca nişte conserve de sos chutney făcute în casă. Şi uşurinţa cu care o existenţă, cu toate ambiţiile ei, legăturile de familie şi prietenii, toate lucrurile care ţi-au fost dragi şi pe care ai fost atât de stăpân cândva dispar fără urmă. Mai târziu s-a întins în pat să se gândească la ce-ar putea pregăti pentru cină, şi atât; altceva nu-şi mai amintea. Pesemne că Rosalind îl învelise când se întorsese de la serviciu. Probabil că-l sărutase. Patruzeci şi opt de ani, dormind tun vineri seara la nouă şi jumătate – iată ce înseamnă viaţa modernă de angajat. Munceşte din greu, toţi cei din jurul lui muncesc din greu, iar săptămâna asta a avut şi mai mult de tras din cauza unei epidemii de gripă care izbucnise în rândul personalului de la spital – lista lui de operaţii fusese de două ori mai mare ca de obicei.

Împărţindu-se în mai multe locuri în acelaşi timp, a reuşit să efectueze o intervenţie majoră într-o sală, să supervizeze un rezident din alta şi să ducă la bun sfârşit câteva operaţii minore într-o a treia. Răspundea de doi rezidenţi cu specializarea chirurgie – Sally Madden, aproape complet pregătită şi absolut de încredere, şi Rodney Browne, originar din Guyana, rezident în anul al doilea, talentat, harnic, dar încă nesigur pe el. Anestezistul lui Perowne, medicul specialist Jay Strauss, are în grijă propriul lui rezident, Gita Syal. Timp de trei zile, cu Rodney mereu lângă el, Perowne a făcut naveta între cele trei săli – sunetul saboţilor săi pe pardoseala lustruită a coridorului alături de scârţâielile şi gemetele distincte ale uşilor batante răsunau asemenea acompaniamentului unei orchestre. Lista de vineri a fost una tipică. În timp ce Sally închidea un pacient, Perowne a trecut dincolo ca să-i aline unei doamne în vârstă nevralgia de trigemen, cunoscutul tic douloureux¹. Încă era entuziasmat de aceste intervenţii minore – îi plăcea să fie rapid şi precis. Şi-a introdus degetul înmănuşat în spatele vălului ei palatin ca să pipăie calea, apoi, abia aruncând un ochi pe ecranul endoscopului, i-a băgat un ac lung prin obraz, până la ganglionul trigemenului. Jay Strauss a intrat în sală ca s-o supravegheze pe Gita care o trezea pe doamnă din anestezie pentru o clipă. Stimulul electric din vârful acului i-a provocat un spasm facial şi, imediat ce a confirmat, pe jumătate adormită, că poziţia era corectă – Perowne o nimerise din prima – pacienta a fost adormită la loc în vreme ce nervul era „prăjit“ prin termocoagulare cu radiofrecvenţă. Manevra delicată era menită să-i elimine durerea fără să-i lase altceva decât impresia unei atingeri extrem de uşoare – totul gata în cincisprezece minute; trei ani de suferinţă, de dureri ascuţite ca nişte lovituri de cuţit, se încheiaseră.

A clampat gâtul unui anevrism de arteră cerebrală mediană – e un maestru în chestia asta – şi a efectuat biopsia unei tumori din talamus, o regiune unde operaţia nu e posibilă. Pacientul, un jucător profesionist de tenis în vârstă de douăzeci şi opt de ani, suferise deja de pierderi acute de memorie. Când Perowne a extras acul din adâncurile creierului, şi-a dat seama imediat că ţesutul era anormal. Nu-i dădea prea multe şanse cu radioterapia sau cu chimioterapia. A primit confirmarea verbală de la laborator şi, în aceeaşi după-amiază, le-a dat vestea părinţilor în vârstă ai tânărului.

Următorul caz a constat într-o craniotomie pentru extirparea meningiomului unei femei de cincizeci şi trei de ani, directoare de şcoală. Tumoarea era plasată deasupra căii motorii şi era bine definită; disectorul Rhoton a îndepărtat-o cu uşurinţă – vindecare garantată. Sally a închis pacienta, iar Perowne a trecut în sala de alături pentru o laminectomie lombară multinivel a unui bărbat obez de patruzeci şi patru de ani, un grădinar care lucra în Hyde Park. A fost nevoit să taie prin patru straturi de grăsime subcutanată până a dat de vertebre, iar bărbatul se clătina neajutorat pe masă ori de câte ori Perowne exercita presiune de jos ca să ajungă la os.

Pentru un vechi prieten, specialist în otorinolaringologie, Perowne l-a operat pe un băiat de şaptesprezece ani de o tumoare de nerv acustic – e straniu cum tipii ăştia de la O.R.L. se dau în lături de la chestiile dificile. Perowne a făcut flap rectangular în osul din spatele urechii, care a durat mai bine de o oră şi l-a enervat pe Jay Strauss, pentru că le întârzia cazurile lor. În cele din urmă, tumoarea s-a ivit sub microscop – un mic schwanom vestibular plasat la doar trei milimetri de cohlee. Lăsându-l pe prietenul său specialist să excizeze tumoarea, Perowne s-a îndreptat în mare grabă spre o a doua intervenţie minoră care, în schimb, a reuşit să-l enerveze pe el – o tânără cu gura mare, care tot timpul avea impresia că i se făcuse o mare nedreptate şi care voia să i se schimbe stimulatorul vertebral din faţă în spate. Cu numai o lună în urmă i-l schimbase din spate în faţă după ce femeia se plânsese că o deranja când stătea jos. Acum spunea că, din cauza stimulatorului, nu putea să stea întinsă în pat. A făcut o incizie lungă de-a curmezişul abdomenului şi, cu mâinile băgate până la coate în interiorul corpului ei, a pierdut timp preţios încercând să găsească firul bateriei. Era sigur că n-o să treacă mult timp şi femeia o să vină iarăşi.

La prânz a mâncat un sendviş preambalat cu ton şi castraveţi şi a băut o sticlă de apă minerală. În bufetul înghesuit, cu izul lui de pâine prăjită şi paste încălzite la microunde, amintindu-i de mirosul din timpul operaţiilor, s-a aşezat lângă Heather, simpatica doamnă cu accent cockney care face curat în sălile de operaţie. Ea i-a povestit despre cum a fost arestat ginerele ei pentru jaf armat după ce îl confundaseră cu agresorul în timpul identificării suspecţilor la poliţie. Dar băiatul avea un alibi perfect – în momentul jafului se afla la dentist ca să i se scoată o măsea de minte. În cealaltă parte a încăperii se vorbea despre epidemia de gripă – una dintre asistente şi un asistent de sală de-al lui Jay Strauss fuseseră trimişi acasă în dimineaţa respectivă. După cincisprezece minute, Perowne şi-a strâns echipa şi s-a întors la treabă. În timp ce, în sala de alături, Sally perfora ţeasta unui bărbat în vârstă, un fost agent de la circulaţie², acum pensionar, pentru a diminua presiunea hemoragiei intracraniene – un hematom subdural cronic –, Perowne s-a ajutat de cea mai recentă achiziţie a spitalului, un sistem de ghidaj computerizat, ca să facă o craniotomie pentru rezecţia unui gliom frontal situat în partea posterioară dreapta. Apoi l-a lăsat pe Rodney să se ocupe de o altă perforare a craniului pentru îndepărtarea unui hematom subdural cronic.

În fine, cazul cel mai important îl constituise înlăturarea astrocitomului pilocitar al unei fetiţe nigeriene de paisprezece ani care locuia la Brixton împreună cu mătuşa şi unchiul ei, vicar al Bisericii Anglicane. Calea cea mai bună de acces la tumoare era prin spatele capului, printr-un abord supracerebelos, infratentorial, pacientul anesteziat urmând să fie plasat într-o poziţie şezândă. Fapt ce îi ridica serioase probleme lui Jay Strauss, pentru că, astfel, se crea posibilitatea ca aerul să pătrundă pe o venă şi să provoace o embolie. Andrea Chapman era o pacientă-problemă şi o nepoată-problemă. Venise în Anglia pe când avea doisprezece ani – vicarul exasperat şi soţia lui îi arătaseră lui Perowne fotografia făcută în momentul respectiv – o fetiţă foarte dichisită, îmbrăcată într-o rochiţă, cu părul bine prins în panglici, zâmbind timid. Imediat cum începuse şcoala la Brixton, ieşiseră la iveală toate instinctele ei, ţinute până atunci în frâu de viaţa aspră dintr-un sat din nordul Nigeriei. Îşi însuşise muzica, hainele, felul de a vorbi, valorile străzii. Era foarte obraznică, îi mărturisise vicarul în timp ce soţia lui încerca s-o instaleze pe Andrea în salon. Nepoata sa lua droguri, se îmbăta, fura din magazine, chiulea de la şcoală, ura autoritatea şi „înjura ca un birjar“. Oare din cauză că tumoarea apăsa pe o zonă din creierul ei?

Perowne nu le-a putut oferi o asemenea alinare. Tumoarea era plasată departe de lobii frontali. Se găsea în vermisul cerebelos superior. Fata avea deja migrene matinale, scotoame (zone de pierdere a câmpului vizual) şi ataxie – nu-şi putea coordona mişcările. Simptomele n-au reuşit să-i alunge suspiciunea că era victima unui complot – pus la cale de spital, împreună cu tutorii ei, cu şcoala şi cu poliţia – menit să pună capăt nopţilor pierdute prin cluburi. La câteva ore de la internare, intrase deja în conflict cu asistentele, cu sora-şefă şi cu o pacientă din salon, o femeie în vârstă care a spus că nu-i tolerează limbajul obscen. La rândul lui, Perowne a întâmpinat greutăţi când a discutat cu ea despre chinurile prin care avea să treacă. Chiar şi când nu o apucau dracii, Andrea vorbea ca un rapper de la MTV, legănându-şi trunchiul în timp ce stătea în pat în capul oaselor, făcând mişcări circulare cu palmele orientate în jos, netezind aerul, de parcă în orice clipă urma să izbucnească în stilul ei caracteristic. Dar nu s-a putut opri să nu-i admire spiritul, ochii negri şi aprigi, dantura perfectă, limba roz, curată, care biciuia cuvintele. Fata zâmbea veselă chiar şi atunci când ţipa cu o furie mimată, de parcă o încânta să vadă până unde putea să-ntindă coarda. Americanului Jay Strauss, cu căldura şi francheţea sa, nemaiîntâlnită la nimeni altcineva din spitalul englezesc, i-a revenit sarcina s-o dea pe brazdă.

Operaţia a durat cinci ore şi a decurs bine. Fata a fost plasată într-o poziţie şezândă, cu capul fixat într-un cadru. Intervenţia de la ceafă solicita mare atenţie din cauza vaselor de sânge aflate imediat sub os. Lângă Perowne, Rodney s-a aplecat să irige perforaţia şi să cauterizeze sângerarea cu bipolarul. În cele din urmă, tentoriul – o structură de o frumuseţe palidă, delicată, semănând cu micul vârtej stârnit de voalurile unei dansatoare – a fost descoperit, în locul unde dura mater se uneşte, apoi se desparte iarăşi. Dedesubt se vedea cerebelul. Tăind cu multă grijă, Perowne i-a permis gravitaţiei să tragă în jos cerebelul, fără să mai fie nevoie de retractori, pentru a avea acces în regiunea epifizei, în faţa căreia se întindea tumoarea, ca o imensă masă roşiatică. Astrocitomul era bine definit şi infiltrase doar parţial ţesuturile învecinate. Perowne a reuşit să excizeze tumoarea aproape în totalitate fără să vatăme vreo regiune importantă.

L-a lăsat pe Rodney să lucreze cu microscopul şi cu aspiratorul câteva minute, apoi să închidă. Perowne a făcut el însuşi toaleta scalpului şi, când a ieşit în sfârşit din sală, nu se simţea deloc obosit. Operaţiile nu-l obosesc niciodată – imediat ce se găseşte în lumea închisă a echipei sale, a sălii şi a procedurilor stabilite, absorbit de racursiul intens al microscopului pe măsură ce urmăreşte un coridor până la locul dorit, încearcă senzaţia unei puteri supraumane de muncă, a unei sete de muncă, mai exact. În restul săptămânii, cele două ambulatorii de dimineaţă n-au fost mai solicitante decât de obicei. Are prea mare experienţă ca să se lase impresionat de multele nenorociri cu care se confruntă – datoria lui e să se facă folositor. Cum nu-l obosesc nici vizitele sau diferitele comisii săptămânale. Abia hârţogăraia de vineri seara l-a doborât, trimiterile care se acumulaseră şi răspunsurile la ele, conspectele pentru două conferinţe, scrisorile către colegi şi editori, o recenzie neterminată, contribuţiile la iniţiativele de management, schimbările impuse de guvern la nivelul structurii trustului şi alte şi alte revizuiri ale metodelor de predare. Va avea loc o nouă restructurare – tot timpul au loc noi restructurări – a Planului de Urgenţă al spitalului. Nu se mai iau în calcul doar simplele coliziuni ale trenurilor – în ultima vreme, cuvinte precum „catastrofă“, „dezastre“, „atacuri chimice şi biologice“ şi „atentate majore“ s-au tocit de-atâta repetare. De câţiva ani, Perowne asistă la o adevărată proliferare de noi comisii şi subcomisii şi fire de comandă care se întind înăuntrul şi în afara spitalului, dincolo de ierarhiile medicale, până la guvern şi la biroul ministrului de Interne.

După ore întregi de dictare cu o voce monotonă, şi încă mult timp după ce secretara lui plecase acasă, Perowne a lucrat la computer în biroul său supraîncălzit de la etajul al treilea al spitalului. O neobişnuită lipsă de fluenţă îl stânjenea. Se mândreşte cu viteza şi cu stilul său clar, ironic. Nu trebuie niciodată să se gândească prea mult – redactează pe măsură ce scrie. Acum se poticneşte. Şi, deşi jargonul profesional – a doua sa natură – nu l-a părăsit, scriitura îi e stângace. Cuvinte răzleţe îi aduc în minte obiecte masive – biciclete, şezlonguri, cuiere – care i se aşază în cale. A compus o frază în cap, apoi a rătăcit-o când a vrut s-o aştearnă pe hârtie, a intrat într-o fundătură gramaticală şi a tras din greu ca să iasă de acolo. Totuşi, nu s-a oprit să se gândească dacă această debilitate era cauza ori consecinţa extenuării. Era încăpăţânat şi s-a forţat până la limită. La opt seara a încheiat ultimul e-mail dintr-o lungă serie şi s-a ridicat de la biroul peste care stătuse cocoşat de la ora patru. În drum spre ieşire şi-a vizitat pacienţii de la reanimare. Nu existau probleme, iar starea lui Andrea era bună – dormea, semnele vitale arătau bine. În mai puţin de o jumătate de oră se afla acasă, în baie, şi, nu mult timp după aceea, dormea la rândul lui.

Două siluete în paltoane închise la culoare traversează scuarul spre Cleveland Street, tocurile lor înalte ţăcănind într-un contrapunct stângaci – trebuie să fie nişte asistente care se întorc acasă, mai mult ca sigur, cu toate că e o oră cam ciudată să ieşi din tură. Cele două femei nu vorbesc şi, deşi paşii nu li se potrivesc, merg foarte aproape una de cealaltă, cu umerii aproape atingându-li-se într-un mod intim, ca două surori. Trec chiar pe sub fereastra lui şi fac un mic ocol pe lângă rondurile de flori înainte să dispară în întuneric. E ceva emoţionant în felul în care respiraţia li se ridică în nori de vapori distincţi, ca şi cum ar fi nişte copii care se joacă de-a trenurile cu aburi. Se îndreaptă spre colţul cel mai îndepărtat al scuarului, iar el, profitând de înălţimea la care se află şi de strania sa dispoziţie, nu se mulţumeşte doar să le urmărească pe cele două femei, ci le supraveghează fiecare pas, dominator şi distant ca un zeu. În frigul lipsit de orice formă de viaţă, ele pătrund în noapte, mici motoare biologice fierbinţi cu abilităţi bipede adaptate oricărui teren, înzestrate cu nenumărate reţele neurale ramificate vârâte într-o teacă de os, fibre îngropate, filamente calde cu strălucirea lor invizibilă de conştiinţă – motoare care îşi ticluiesc propriul lor drum.

Stă la fereastră de câteva minute, euforia îl părăseşte încet-încet şi începe să tremure. În rondurile de flori încercuite de grilaje înalte, un felinar îngheţat luminează adânciturile şi ridicăturile amenajate ale peluzei până dincolo de limita platanilor. Urmăreşte o ambulanţă, fără sirenă, dar cu luminile albastre ale girofarului sclipind care coteşte pe Charlotte Street şi accelerează puternic spre sud, îndreptându-se probabil spre Soho. Se îndepărtează de la fereastră şi bâjbâie cu mâna în spatele său după un halat gros de lână care zace aruncat pe un scaun. Chiar în momentul în care se întoarce, îşi dă seama că afară, în scuar sau în copaci, a apărut un nou element, strălucitor, dar incolor, prelingându-se de-a lungul vederii lui periferice când şi-a răsucit capul. Dar nu se uită imediat. Îi e frig şi vrea să-şi pună halatul. Îl ridică, îşi strecoară un braţ printr-o mânecă şi revine la fereastră abia după ce a dibuit şi cea de-a doua mânecă şi şi-a legat cordonul în jurul taliei.

Nu înţelege imediat ceea ce vede, deşi aşa îşi închipuie. În prima clipă, din pricina nerăbdării şi a curiozităţii, atribuie priveliştii proporţii planetare: un meteorit arde pe cerul Londrei, traversându-l de la stânga la dreapta, destul de jos, deşi în mod evident deasupra clădirilor mai înalte. Dar meteoriţii sunt, mai degrabă, ca o săgeată. Îi vezi ca într-o străfulgerare, apoi se sting din pricina propriei călduri. Or, acesta se mişcă lent, aproape maiestuos. Într-o clipă, îşi revizuieşte perspectiva adaptând-o la scala sistemului solar: obiectul nu se află la sute, ci la milioane de mile distanţă, pierdut în spaţiu, orbitând la infinit în jurul soarelui. E o cometă, colorată în galben, cu obişnuitul miez strălucitor trăgând după sine învelişul incandescent. Urmărise cometa Hale-Bopp împreună cu Rosalind şi copiii, pe un deluşor plin de iarbă din Lake District, şi, ca atunci, simte din nou aceeaşi gratitudine pentru faptul că i-a fost dat să zărească, fie şi pentru o clipă, dincolo de conturul Pământului, o forţă superioară. Iar aceasta este mai clară, mai strălucitoare, mai rapidă, cu atât mai impresionantă cu cât este complet neaşteptată. Trebuie că au ratat ştirea la televizor. Asta se-ntâmplă când munceşti prea mult. E gata să o trezească pe Rosalind – ştie că priveliştea o s-o înfioare – dar îi trece prin minte că poate n-o să reuşească să ajungă la fereastră înainte să dispară cometa. Caz în care o s-o rateze şi el. Şi, totuşi, e un moment prea neobişnuit ca să nu-l împarţi cu altcineva.

Se întoarce spre pat când aude un uruit surd, ca un tunet slab care creşte în volum, şi se opreşte să asculte. Totul îi devine clar. Se uită peste umăr, spre fereastră pentru a-şi confirma bănuielile. Bineînţeles, o cometă e atât de departe, încât pare nemişcată. Îngrozit, se întoarce la fereastră. Sunetul îşi păstrează un volum constant în vreme ce el îşi revizuieşte iarăşi perspectiva, de data aceasta focalizând dinspre exterior spre interior, dinspre praful şi gheaţa cosmice spre scena acţiunii. N-au trecut decât trei sau patru secunde de când a văzut focul pe cer şi s-a răzgândit deja de două ori. Obiectul se mişcă pe o rută pe care şi el a călătorit de nenumărate ori de-a lungul vieţii, trecând de fiecare dată prin aceeaşi rutină: şi-a adus spătarul scaunului în poziţie verticală şi şi-a potrivit ceasul, a lăsat hârtiile deoparte, întotdeauna curios să vadă dacă putea să-şi localizeze propria casă pierdută în imensa şi aproape frumoasa desfăşurare gri-portocalie a oraşului; de la est la vest, de-a lungul malului sudic al Tamisei, la şase sute de metri în aer, în faza finală a aterizării pe Aeroportul Heathrow.

Acum se îndreaptă exact spre sud, la un kilometru distanţă, şi în curând va dispărea în spatele coroanelor golaşe ale platanilor, apoi dincolo de Post Office Tower, scoţând un zumzăit asemănător celui produs de cele mai silenţioase cuptoare cu microunde. În ciuda iluminatului nocturn, contururile avionului nu sunt vizibile în bezna zorilor. Incendiul trebuie că e localizat în partea din stânga a aripii, acolo unde aceasta e prinsă de fuzelaj, sau poate la unul dintre motoare. La capătul cel mai vizibil, flacăra pare o sferă de foc turtită, care se continuă apoi într-un con galben cu roşu, semănând nu atât cu un meteorit ori o cometă, cât cu imaginea sângerie pe care ar picta-o un artist dacă ar vrea să redea un astfel de fenomen. Şi, ca şi cum ar mima normalitatea, luminile de aterizare clipesc. Dar sunetul motorului dezvăluie imediat totul. Pe lângă mugetul surd şi continuu, se aude un sunet opintit, sugrumat, de rău augur, care creşte în volum – deopotrivă ca un ţipăt şi un urlet neîntrerupt, un zgomot impur, tulbure, ce sugerează un efort mecanic inconstant, dincolo de capacitatea oţelului ranforsat, urcând în spirală până la un punct maxim, crescând iresponsabil în intensitate, iar şi iar, precum acompaniamentul unui număr înfricoşător de circ. Ceva e pe cale să cedeze.

Nu se mai gândeşte să o trezească pe Rosalind. Ce rost ar avea s-o trezească în mijlocul acestui coşmar? De fapt, spectacolul are ceva din familiaritatea unui vis recurent. Ca mai toţi pasagerii, aparent copleşiţi de monotonia zborului, îşi lasă adesea gândurile să hoinărească în vreme ce stă ţintuit la locul său, docil, în faţa unei mese preambalate. Afară, dincolo de un perete subţire de oţel şi de plasticul care scârţâie vesel, sunt minus şaizeci de grade şi treisprezece mii de metri până la sol. Înaintând deasupra Atlanticului cu o sută cincizeci de metri pe secundă, accepţi această nebunie pentru că toţi ceilalţi o acceptă. Companionii tăi de zbor sunt liniştiţi pentru că tu şi ceilalţi din jurul tău păreţi calmi. Privite dintr-un anume unghi – numărul de morţi raportat la numărul de mile – statisticile sunt încurajatoare. Şi cum altfel ai putea să ajungi la o conferinţă care se desfăşoară în sudul Californiei? Zborurile sunt ca o bursă, un joc de oglinzi, o alianţă fragilă de convingeri cumulate; atâta timp cât nervii sunt ţinuţi în frâu şi la bord nu există bombe sau terorişti, toată lumea prosperă. Când survine nenorocirea, nu există jumătăţi de măsură. Dintr-un alt unghi de vedere – numărul de morţi raportat la cel al călătoriilor –, cifrele nu mai arată aşa de grozav. Bursa ar putea să se prăbuşească.

Cu furculiţa de plastic în mână, se întreabă adesea cum ar fi să fie – ţipetele din cabină parţial înăbuşite din cauza izolaţiei fonice, scotocitul în genţi după telefoane şi ultimele cuvinte, echipajul cuprins de groază, agăţându-se de frânturile de proceduri pe care şi le mai aminteşte, mirosul omniprezent de căcat. Dar, analizată din afară, de la distanţa asta, scena este, în acelaşi timp, familiară. Au trecut aproape optsprezece luni de când o jumătate de planetă privise, iar şi iar, prizonierii invizibili conduşi, pe cer, spre masacru, şi de atunci silueta inocentă a oricărui avion cu reacţie dădea imediat naştere unor noi asocieri. Toată lumea e de acord, astăzi avioanele de linie arată altfel pe cer – feroce ori condamnate.

Henry ştie că doar o iluzie optică îl face să creadă că poate zări acum un contur, o formă mai întunecată proiectată pe fundalul de beznă. Urletul motorului în flăcări continuă să crească. Nu l-ar surprinde să vadă lumini aprinzându-se peste tot în oraş sau scuarul umplându-se de oameni în halate. În spatele lui, Rosalind, bine antrenată în a ţine departe de somnul ei nenorocirile nocturne ale oraşului, se întoarce pe o parte. Zgomotul nu e pesemne mai supărător decât o sirenă care ar trece pe Euston Road. Miezul alb, incandescent şi coada colorată s-au mărit – nici un pasager din secţiunea centrală a avionului nu ar supravieţui. Iată un alt element familiar – groaza a ceea ce nu putem vedea. O catastrofă observată de la o distanţă sigură. Să priveşti moartea pe scară largă, dar să nu vezi pe nimeni cum moare. Fără sânge, fără ţipete, fără figuri umane şi, în acest spaţiu gol, să dai frâu liber imaginaţiei. Lupta până la moarte din carlingă, un detaşament de pasageri curajoşi care se adună pentru o ultimă şarjă disperată împotriva fanaticilor. În ce parte a avionului să te duci ca să scapi de căldura flăcărilor? Spre cabina piloţilor, aşa s-ar putea să se simtă mai puţin singuri. Oare e jalnic şi absurd să cotrobăi în compartimentul de bagaje de deasupra capului în căutarea genţii ori a optimismului necesar? Oare doamna machiată gros care, mai devreme, te-a servit politicoasă cu croissante şi gem va încerca acum să te oprească?

Avionul trece prin spatele vârfurilor copacilor. Pentru o clipă, focul scânteiază festiv printre crengi şi rămurele. Perowne îşi dă seama că ar trebui să facă ceva. Când serviciile de urgenţă vor fi notat şi transmis mai departe apelul lui, ceea ce urmează să se întâmple va fi de domeniul trecutului. Dacă mai e în viaţă, pilotul va fi apucat să anunţe deja prin radio. Poate că pista e de-acum acoperită cu spumă. N-are nici un rost să coboare şi să înştiinţeze spitalul că e disponibil. Aeroportul Heathrow nu se află în zona lui, potrivit Planului de Urgenţă. Altundeva, în partea de vest a oraşului, în dormitoare cufundate în întuneric, alţi medici se îmbracă fără să aibă vreo idee despre situaţia cu care urmează să se confrunte. Încă douăzeci şi cinci de kilometri de coborâre. Dacă explodează rezervoarele de combustibil, n-o să le mai rămână nimic de făcut.

Ivindu-se de după copaci, avionul traversează un spaţiu liber şi dispare după Post Office Tower. Dacă Perowne ar avea o înclinaţie pentru convingerile religioase, pentru explicaţiile supranaturale, ar putea cocheta cu ideea că el este cel ales; ar identifica în faptul că s-a trezit într-o stare de spirit neobişnuită şi că s-a dus la fereastră fără nici un motiv o ordine ascunsă a lucrurilor, o inteligenţă exterioară care vrea să-i arate sau să-i comunice ceva important. Dar un oraş cultivă, prin natura lui, insomniaci; el însuşi este o entitate fără somn, ale cărei corzi nu se opresc niciodată din cântat; printre atâtea milioane de oameni, precis sunt câţiva care se uită pe fereastră când, în mod normal, ar trebui să doarmă. Şi nu unii şi aceiaşi în fiecare noapte. Că a fost el şi nu altcineva e o problemă care ţine de un capriciu al sorţii. La mijloc stă un principiu antropic simplu. Gândirea primitivă, înclinată spre supranatural, dă naştere la ceea ce colegii lui psihiatri numesc o problemă – ori o idee – de referinţă. Un exces de subiectivitate, ordonarea lumii după propriile nevoi, o incapacitate de a-ţi vedea propria insignifianţă. În opinia lui Henry, un asemenea mod de gândire se plasează pe un spectru la extremitatea căruia, înălţându-se ca un templu abandonat, se găseşte psihoza.

Şi tocmai un asemenea mod de gândire s-ar putea să fi provocat incendiul din avion. Un om cu o credinţă fermă şi o bombă în tocul pantofului. Printre pasagerii înspăimântaţi, mulţi se roagă – altă problemă de referinţă – propriului lor dumnezeu să intervină în favoarea lor. Şi, dacă vor exista morţi, aceluiaşi dumnezeu care le-a pecetluit destinul i se va înălţa o rugă funebră pentru odihnă veşnică. Perowne consideră aceasta un lucru uimitor, o enigmă umană aflată dincolo de sfera moralei. Din ea răsar, alături de iraţional şi masacru, oameni cumsecade şi fapte bune, catedrale frumoase, moschei, cantate, poezie. Chiar şi negarea lui Dumnezeu, cum spunea odată un preot care îi provocase deopotrivă mirare şi indignare, constituie un exerciţiu spiritual, o formă de rugăciune: nu e uşor să scapi din ghearele credincioşilor. Cel mai bine ar fi ca avionul să fi suferit o simplă, profană defecţiune mecanică.

Trece de Post Office Tower şi începe să se îndepărteze, străbătând o porţiune liberă a cerului vestic şi cotind puţin spre nord. Focul se diminuează odată cu schimbarea lentă a perspectivei. Acum zăreşte numai coada avionului şi lumina de navigaţie care clipeşte. Zgomotul motorului avariat se estompează. Or fi coborât deja trenul de aterizare? se întreabă el, dorindu-şi să fi reuşit, tânjind aproape. Un soi de rugăciune? Nu cere nimănui nici o favoare. Chiar şi atunci când luminile de aterizare s-au stins în depărtare, continuă să privească cerul dinspre apus, temându-se că va zări o explozie, incapabil să plece de la fereastră. Încă înfrigurat, în ciuda halatului, şterge de pe geam aburul respiraţiei sale şi se gândeşte la cât de îndepărtată i se pare acum dispoziţia aceea bruscă de exaltare care l-a sculat din pat. În sfârşit, se îndreaptă de spate şi trage fără zgomot obloanele pentru a ascunde cerul.

Plecând de la fereastră, îşi aminteşte celebrul experiment mental de care auzise cu mult timp în urmă la un curs de fizică. O pisică, pisica lui Schrödinger, ascunsă vederii într-o cutie acoperită, e fie în viaţă, fie tocmai a fost ucisă de un ciocan acţionat aleatoriu care loveşte o fiolă de otravă. Până când cel care conduce experimentul nu ridică învelitoarea, ambele posibilităţi, pisica vie şi pisica moartă, există deopotrivă în universuri paralele, la fel de reale. În momentul în care capacul cutiei e ridicat şi pisica examinată, o parte dintre probabilităţi se anulează. Nimic din toată chestia asta n-a avut vreodată vreun sens pentru el. Un sens uman. Cu siguranţă încă un exemplu de problemă de referinţă. Din câte a auzit, nici fizicienii nu mai sunt interesaţi de experiment. Pentru Henry, totul e mai presus de necesitatea unei dovezi: un rezultat, o consecinţă există în lume în mod autonom, independent de persoana sa, cunoscut altora, aşteptând ca el să-l descopere. Ceea ce se va anula atunci va fi ignoranţa lui. Meciul e deja jucat. Şi, indiferent dacă pasagerii sunt înspăimântaţi şi în siguranţă ori morţi, ei au ajuns de-acum la destinaţie, oricare va fi fiind aceasta.

Când vin la prima lor consultaţie, cei mai mulţi oameni se uită pe furiş la mâinile chirurgului ca şi cum aşa ar putea căpăta mai multă încredere. Potenţialii pacienţi se aşteaptă la delicateţe, sensibilitate, fermitate, poate chiar o piele de o paloare imaculată. Din acest motiv, Perowne pierde câteva cazuri pe an. În general, ştie când se-ntâmplă asta chiar înaintea bolnavului: privirea se fixează în pământ, întrebările pregătite încep să se poticnească, mulţumiri exagerate preced retragerea spre uşă. Altor pacienţi nu le place ce văd, dar nu ştiu că au dreptul să se ducă la alt doctor; alţii remarcă mâinile, dar se împacă cu gândul reputaţiei, ori nu-i interesează; şi sunt şi unii care nu observă nimic, nu simt nimic sau sunt incapabili să comunice din cauza deteriorării cognitive care i-a adus unde s-a nimerit.

Lui Perowne nu-i pasă. Cusurgiii n-au decât să-ncerce la celelalte uşi de pe coridor sau în partea cealaltă a oraşului. Se vor ocupa alţii de ei. Marea suferinţei neurale e largă şi adâncă. Mâinile acestea sunt îndeajuns de ferme, numai că foarte mari. Dacă ar fi fost pianist – a şi studiat aşa, într-o doară –, anvergura palmei sale, care-i permitea să cuprindă zece note, probabil că l-ar fi ajutat. Sunt mâini noduroase, la articulaţiile pumnului oasele şi tendoanele sunt extrem de proeminente, cu un smoc de păr roşcat la baza degetelor, cu vârfuri plate şi late ca ventuzele salamandrelor. Degetele mari sunt aproape indecent de lungi, cu vârfurile arcuite înapoi ca nişte banane, şi par foarte flexibile, mai potrivite la circ, pentru clovni sau trapezişti. Iar mâinile, ca aproape tot restul corpului lui Perowne, sunt pline de pistrui, într-un amestec pestriţ de melanină portocalie şi maro, care se întinde până în vârful articulaţiilor lui pronunţate. Unui anume tip de pacient aşa ceva i se pare straniu, chiar nesănătos: n-ai prea vrea ca nişte mâini ca astea, fie ele înmănuşate, să-ţi meşterească la creier.

Sunt mâinile unui bărbat înalt, viguros, căruia anii din urmă i-au adus câteva kilograme în plus şi ceva mai multă prestanţă. La douăzeci de ani, sacoul de tweed atârna pe el ca pe un stâlp de telegraf. Când se străduieşte să-şi ţină spatele drept, are un metru şi optzeci şi opt de centimetri. Umerii uşor aduşi îi conferă un aer ca şi cum s-ar scuza, pe care mulţi pacienţi îl asociază farmecului său personal. Îi liniştesc deopotrivă modestia şi ochii lui verzi, blânzi, cu riduri fine la colţul pleoapelor. Până pe la patruzeci de ani, pistruii de băieţandru care îi acopereau faţa şi fruntea aveau acelaşi efect dezinhibant, dar în ultima vreme aceştia au început să se estompeze, ca şi cum poziţia ierarhică înaltă l-ar fi obligat în cele din urmă să abandoneze înfăţişarea frivolă. Pacienţii n-ar mai fi la fel de încântaţi dacă ar afla că nu-i ascultă întotdeauna. Uneori i se-ntâmplă să viseze cu ochii deschişi. Asemenea alertelor de trafic care se aud la radioul din maşină, o naraţiune mentală confuză poate surveni din senin, insistent şi spontan, chiar şi în timpul unei consultaţii. E expert în a-şi ascunde urmele, continuând să dea din cap, să se încrunte ori să-şi păstreze nealterat pe buze un zâmbet vag. Când îşi revine, după câteva secunde, nu dă semne că ar fi pierdut mult din ce i se spunea.

Într-o anumită măsură, spatele încovoiat e înşelător. Perowne a avut întotdeauna ambiţii fizice şi nu renunţă uşor la ele. În timpul vizitelor străbate coridoarele cu un mers nervos, pe care suita lui se chinuieşte să-l adopte. E sănătos, mai mult sau mai puţin. Când uneori, după duş, se opreşte câteva clipe să se examineze în oglinda mare din baie, constată o uşoară îngroşare a taliei, un colăcel aproape senzual sub coaste. Dacă îşi îndreaptă spatele sau îşi ridică braţele, acesta dispare. Muşchii – pectoralii, abdominalii –, deşi modeşti, sunt destul de bine reliefaţi, mai ales când lampa din tavan e stinsă şi lumina cade dintr-o parte. N-arată deloc terminat. Părul, un pic rărit, e încă şaten-roşcat. Numai în cel pubian şi-au făcut apariţia primele vârtejuri argintii.

Aproape în fiecare săptămână face jogging în Regent’s Park, prin grădinile restaurate ale lui William Nesfield, pe lângă Lion Tazza până la Primrose Hill şi-napoi. Şi încă îi mai bate pe unii dintre doctorii mai tineri la squash, când, bazându-se pe alonja lui superioară, se plasează în zona T³, în centrul terenului, de unde îşi etalează loburile de care e foarte mândru. Câştigă cam una din două partide când joacă cu anestezistul lui, sâmbăta. Dar dacă adversarul ştie cum să-l scoată din centrul terenului şi să-l pună să alerge, Henry e terminat în douăzeci de minute. Sprijinit de peretele din spate, s-ar putea să-l vezi luându-şi pe furiş pulsul şi întrebându-se dacă o sută nouăzeci de bătăi pe minut nu sunt cam mult pentru cei patruzeci şi opt de ani ai săi. Într-una dintre rarele zile libere, avea două meciuri în faţa lui Jay Strauss, când au fost chemaţi de urgenţă – catastrofa feroviară de la Paddington, aproape toţi au fost chemaţi – şi au operat douăsprezece ore în şir, cu adidaşii în picioare şi halatele trase peste tricouri. În fiecare an, Perowne aleargă jumătate de maraton în scopuri caritabile şi se spune, în mod eronat, că cei din spatele lui care vor să-l întreacă trebuie să transpire, nu glumă. Timpul pe care l-a scos anul trecut – o oră şi patruzeci şi unu de minute – a fost cu unsprezece minute mai slab decât recordul său personal.

Modestia e înşelătoare, ţine mai degrabă de maniere decât de fire – e imposibil să fii un neurochirug modest. Evident, studenţii şi subalternii săi au parte de mai puţin farmec personal decât pacienţii. Un student care, referindu-se la o tomografie în prezenţa lui Perowne, a folosit cuvintele „acolo jos, în stânga“, a provocat o izbucnire de moment şi a fost dat afară ca să rememoreze termenii de specialitate. În sala de operaţie, cei din echipa lui Perowne spun că el se plasează la nivelul cel mai de jos al inexpresivităţii: nici un şuvoi de obscenităţi nu se revarsă când dificultăţile şi riscurile cresc, nici o ameninţare şuierată unui incompetent de a-l scoate din sală, nici una dintre acele remarci de om hârşit în meserie – Uite-aşa i-am mai distrus nişte neuroni –, menite să atenueze tensiunea. Dimpotrivă, în opinia lui Perowne, dacă lucrurile se agravează, e bine ca tensiunea să fie menţinută. Când un rezident bâjbâie cu retractorul sau asistenta îi înmânează neglijent un forceps pituitar, Perowne trebuie să fie într-o zi foarte proastă ca să emită un singur „futu-i“, ca un staccato – cu atât mai îngrijorător prin raritatea şi lipsa sa de adresă –, iar liniştea din sală va deveni şi mai încordată. Altfel, îi place să asculte muzică în timp ce operează, în special lucrări pentru pian de Bach – Variaţiunile Goldberg, Clavecinul bine temperat, partitele. Îi preferă pe Angela Hewitt, Martha Argerich, uneori pe Gustav Leonhardt. Când chiar e bine dispus, poate să aleagă interpretările mai excentrice ale lui Glenn Gould. La şedinţe adoră precizia, punctele de pe ordinea de zi trebuie să fie discutate şi rezolvate în timpul alocat – şi aici se dovedeşte un preşedinte de şedinţă extrem de eficace. Meditaţiile premergătoare şi anecdotele colegilor mai în vârstă, tolerate de majoritatea participanţilor ca pe nişte metehne profesionale, îl irită; reveriile sunt îndeletniciri solitare. Tot ce contează sunt deciziile.

În ciuda posturii umile, a manierelor paşnice şi a înclinaţiei spre visare, lui Perowne nu-i stă în fire să şovăie aşa cum face acum – stă la piciorul patului şi nu se poate hotărî dacă să o trezească sau nu pe Rosalind. De fapt, n-are nici un rost. Nu e nimic de văzut. E doar un impuls egoist. Ceasul trebuie să sune la şase şi jumătate şi, odată ce îi va fi spus ce s-a întâmplat, ea nu va mai reuşi în veci să adoarmă la loc. Oricum o să afle. Mâine are o zi grea. Cu obloanele trase, din nou în întuneric, îşi dă seama că e foarte îngrijorat. Mintea sa are o carenţă – nu se poate gândi la ceva până într-atât, încât să-i afle sensul ultim. Se simte întrucâtva vinovat, dar şi neajutorat. Doi termeni contradictorii şi nu prea, şi se chinuieşte să înţeleagă punctul până la care aceştia coincid, felul în care ar putea exprima acelaşi lucru din unghiuri diferite de vedere. Vinovat în neajutorarea sa. Neajutorat de vinovat. Îşi pierde şirul gândurilor şi telefonul îi vine iarăşi în minte. A doua zi i se va părea oare o neglijenţă că nu a sunat la urgenţe? I se va părea la fel de evident că nu era nimic de făcut, că nu avea timpul necesar? Păcatul său a constat în faptul că s-a complăcut în siguranţa pe care i-o conferea dormitorul lui, înfăşurat într-un halat de lână, fără să schiţeze vreo mişcare sau să scoată vreun sunet, încă pe jumătate adormit în timp ce privea cum mor nişte oameni. Da, ar fi trebuit să sune, fie şi numai pentru a vorbi, pentru a-şi compara vocea şi sentimentele cu cele ale unui străin.

Şi din acest motiv vrea s-o trezească, nu doar ca să-i spună ce s-a întâmplat, ci pentru că e tulburat, pentru că nu-şi poate ordona şirul gândurilor. Ar vrea să se fixeze asupra detaliilor precise a ceea ce a văzut, să le sistematizeze înainte să le expună minţii ei practice de avocat şi privirii ei stăruitoare. I-ar plăcea să simtă atingerea mâinilor ei – mici şi netede, întotdeauna mai reci decât ale lui. Au trecut cinci zile de când au făcut dragoste, luni dimineaţa, înaintea ştirilor de la ora şase, în timpul unei ploi torenţiale, în lumina slabă a lămpii din baie, singura aprinsă, douăzeci de minute smulse – aşa cum adesea spun în glumă – din fălcile muncii. La patruzeci-cincizeci de ani, viaţa plină de ambiţii profesionale înseamnă uneori exclusiv muncă. Poate să stea la spital până la zece seara, apoi să-l cheme înapoi la 3 dimineaţa şi să se-ntoarcă iarăşi la spital la 8. Munca lui Rosalind urmează o serie de crescendouri uşoare şi finaluri bruşte, în efortul ei de a-şi feri ziarul de procese. În unele zile, chiar săptămâni de-a rândul, munca poate acapara fiecare oră; este mareea, fazele lunii după care îşi potrivesc vieţile şi, fără ea, nu există nimic, Henry şi Rosalind Perowne nu înseamnă nimic.

Henry nu poate să reziste în faţa cazurilor sale presante, şi nici nu neagă plăcerea egoistă a măiestriei sale, bucuria pe care încă o simte când vede uşurarea de pe chipul rudelor, în momentul în care iese din sala de operaţie ca un zeu, un înger ce aduce buna-vestire – viaţă, nu moarte. Momentele de virtuozitate ale lui Rosalind sunt în afara tribunalelor, când un reclamant redutabil dă înapoi dinaintea unui argument superior; sau, mai rar, când o sentinţă pronunţată în favoarea ei devine un precedent în jurisprudenţă. O dată pe săptămână, de regulă duminică seara, îşi aşază amândoi agendele personale una lângă alta, ca două mici creaturi pe cale să se împerecheze, în aşa fel încât întâlnirile să se transfere dintr-o agendă în alta prin intermediul unor raze infraroşii. Când reuşesc să fure nişte timp pentru a face dragoste, lasă întotdeauna telefonul în priză. Printr-un soi de sincronism pervers, de multe ori sună chiar când încep. E pentru Rosalind sau pentru el, în egală măsură. Dacă el e cel obligat să se-mbrace şi să plece în mare grabă – foarte posibil să se-ntoarcă, înjurând, să-şi ia cheile şi mărunţişul –, aruncă în spate o privire plină de dor, după care o porneşte spre spital – zece minute, dacă mergi un pic mai vioi – resimţind povara gândurilor care i-au rămas la dragoste şi care se şterg încet-încet. Dar imediat ce a intrat pe uşile batante, a traversat linoleumul uzat cu model ca tabla de şah de la Camera de Gardă, a luat liftul spre sălile de operaţie de la etajul al treilea şi a ajuns în sala preoperatorie, cu săpunul în mână şi cu urechea la problemele pe care i le înşiră rezidentul său, ultimele urme ale dorinţei îl părăsesc şi el nici măcar nu îşi dă seama. Fără regrete. E faimos pentru viteza sa, pentru procentul reuşitelor, pentru lunga listă de pacienţi – tratează peste trei sute de cazuri pe an. Unii pacienţi nu rezistă, alţii supravieţuiesc, chiar dacă nu la capacitate maximă, dar majoritatea sunt pe calea cea bună şi mulţi se întorc la muncă, într-o formă sau alta; munca – semnul suprem al sănătăţii.

Şi tocmai din cauza muncii nu poate s-o trezească. La ora zece trebuie să se ducă la Curtea Supremă pentru o audiere urgentă. Ziarul pe care îl reprezintă a fost împiedicat să prezinte detaliile unui ordin de restricţie impus unui alt ziar. Puternicul partid care a obţinut primul ordin a pledat cu succes, în faţa unui judecător de serviciu, susţinând că nici măcar impunerea ordinului respectiv nu poate fi divulgată. O problemă de libertate a presei e în joc şi Rosalind se va strădui ca al doilea ordin să fie revocat până la sfârşitul zilei. Înaintea audierii, vor avea loc şedinţe în biroul judecătorului şi – speră ea – o şuetă de tatonare cu partea adversă pe coridor. Mai târziu le-a expus opţiunile redactorului-şef şi conducerii. Trebuie că a ajuns târziu aseară de la întâlniri, mult după ce Henry a aţipit fără să mai mănânce. Probabil că a stat la masa din bucătărie, a băut un ceai şi şi-a studiat documentele. Nu-i exclus să fi adormit greu.

Neliniştit şi confuz, simţind nevoia de a-i vorbi, rămâne la piciorul patului, uitându-se la conturul trupului ei sub plapumă. Doarme ca un copil, cu genunchii la piept. Cât de mică pare în imensitatea patului, în întunericul aproape total. Îi ascultă respiraţia, abia reuşeşte s-o audă când inspiră şi poate un pic mai pronunţată când expiră. Limba ei scoate un sunet, un plescăit uşor, atingându-se de cerul gurii. Cu mulţi ani în urmă s-a îndrăgostit de ea într-un salon de spital, într-un moment de mare spaimă. Ea abia dacă l-a băgat în seamă. Un tip în halat alb care vine la patul ei ca să-i scoată copcile de pe interiorul buzei de sus. Aveau să treacă trei luni până când a sărutat buzele acelea. Dar a ştiut mai multe despre ea, ori cel puţin văzuse mai mult din ea decât ar fi putut să spere orice alt iubit în devenire.

Se apropie de pat, se apleacă peste ea şi îi sărută ceafa caldă. Apoi iese din dormitor, închizând uşa încet, şi coboară în bucătărie ca să dea drumul la radio.

Influenţa minimă sau inexistentă pe care o au părinţii asupra firii copiilor lor a devenit un loc comun al eredităţii şi al geneticii moderne. Nu ştii niciodată de ce o să ai parte. Oportunităţi, sănătate, perspective, accent, felul de a se comporta la masă – s-ar putea să stea în puterea ta să le modelezi. Dar ceea ce determină cu adevărat tipul de persoană care va trăi alături de tine depinde de spermatozoidul care va ajunge la ovul, aşa cum alegi cărţile de joc din două pachete, le amesteci, le tai şi apoi le amesteci din nou. Vesel sau nevrotic, altruist sau avar, curios, obtuz, expansiv, timid sau undeva la mijloc; poate să devină un afront la adresa demnităţii parentale să constaţi cât din treabă s-a făcut deja înainte să te implici tu. Pe de altă parte, acelaşi lucru te poate absolvi de orice responsabilitate. Ţi se va demonstra asta când ai mai mult de un copil; din şanse, în mare, egale în viaţă apar două persoane complet diferite. Iată-l, în bucătăria cavernoasă de la subsol, la 3.55 dimineaţa, scăldat într-un singur fascicul de lumină, ca şi cum s-ar afla pe o scenă, pe Theo Perowne, optsprezece ani, cu şcoala căreia i-a pus cruce, balansându-se pe un scaun de bucătărie, îmbrăcat în blugi negri strâmţi, cu picioarele încălţate în ghete din piele moale, negre (cumpărate din banii lui) încrucişate pe marginea mesei. Pe-atât de diferit de sora lui, Daisy, cât o îngăduie hazardul. Soarbe dintr-un pahar mare de apă. În mâna cealaltă ţine o revistă de muzică din care citeşte. O geacă de piele cu ţinte zace pe jos. De un dulap se sprijină cutia chitarei lui. Are deja lipite abţibilduri – Trieste, Oakland, Hamburg, Val d’Isère. E loc pentru mai multe. De la o combină audio compactă, aşezată pe un raft plin cu cărţi de bucătărie, se aude, ca o burniţă uşoară, muzica unui post de radio care emite toată noaptea.

Perowne se întreabă adesea dacă, în tinereţe, şi-ar fi închipuit vreodată că, într-o zi, avea să devină tatăl unui cântăreţ de blues. În ceea ce-l priveşte, s-a lăsat prelucrat, fără îndoieli ori proteste, printr-un proces continuu de şlefuire, începând din şcoală, trecând prin Facultatea de Medicină şi până la însuşirea perseverentă a experienţei clinice în Londra, Southend-on-Sea, Newcastle, Secţia de Urgenţe de la Spitalul Bellevue din New York, şi din nou la Londra. Cum de el şi Rosalind, două persoane atât de docile, de convenţionale, au putut da naştere unui spirit atât de liber? Unul care se îmbracă, nu fără o urmă de ironie, în stilul boem al anilor ’50, care nu citeşte şi nu se lasă convins să-şi continue studiile, care rareori se trezeşte înainte de prânz, dedicat atingerii măiestriei în toate stilurile tradiţionale, Delta, Chicago, Mississippi, de anumite fraze muzicale care reprezintă, pentru el, cheia tuturor secretelor şi de succesul noii lui formaţii, New Blue Rider. Posedă o versiune mai mare a chipului mamei lui şi a ochilor ei catifelaţi, deşi nu verzi, ci căprui-închis – proverbialii ochi migdalaţi, uşor codaţi, care-i conferă un aer exotic. Are înfăţişarea deschisă a mamei lui şi silueta tatălui său, cu aceleaşi oase mari, dar mult mai legat. Tot de la acesta a moştenit şi mâinile, ceea ce îi e de mare folos în meseria lui. În lumea magică, bârfitoare a bluesului britanic, despre Theo se vorbeşte ca despre o mare promisiune, care demonstrează deja multă maturitate în stăpânirea limbajului şi care într-o zi va păşi alături de zei, de zeii britanici – Alexis Korner, John Mayall, Eric Clapton. Cineva a scris undeva că Theo Perowne cântă ca un înger.

Evident, tatăl lui e de acord cu asta, în ciuda îndoielilor sale asupra limitelor pe care le comportă această formă. Îi place destul de mult bluesul – de fapt, chiar el l-a învăţat pe Theo să cânte la chitară, când acesta din urmă avea nouă ani. După asta, bunicul lui a preluat sarcina. Dar poţi oare să-ţi găseşti satisfacţie în viaţă cu trei acorduri banale împărţite în douăsprezece măsuri? Poate că e una dintre acele situaţii în care un microcosm substituie şi îţi oferă o întreagă lume. Ca o farfurie de porţelan Spode. Sau un organism unicelular. Sau, aşa cum spunea Daisy, ca un roman de Jane Austen. Când muzicianul şi publicul cunosc amândoi la fel de bine drumul, plăcerea e stârnită de divagaţie, de imprevizibil. Să vezi lumea într-un grăunte de nisip. La fel se întâmplă, încearcă Perowne să se convingă, când clampezi un anevrism: fascinante variaţiuni pe una şi aceeaşi temă.

Şi ceva din autoritatea tranşantă a felului de a cânta al lui Theo reînvie în Henry farmecul inexplicabil al acestei succesiuni atât de simple. Theo face parte dintre muzicienii care cântă cu ochii deschişi, fără să-şi mişte corpul ori să-şi privească mâinile. Doar când şi când dă din cap, meditativ. Uneori, pe parcursul interpretării, îşi dă capul pe spate pentru a le indica şi celorlalţi că reia nişte măsuri. Pe scenă se comportă la fel ca în conversaţii, calm, formal, protejându-şi intimitatea printr-o carapace de politeţe amicală. Dacă se-ntâmplă să-şi zărească părinţii undeva, în spate, îşi ridică mâna stângă de pe grif într-un salut timid, intim. Henry şi Rosalind îşi aduc atunci aminte de ieslea de mucava din sala de sport a şcolii, de băieţelul de cinci ani care-l întruchipează, solemn, pe Iosif, cu un ştergar de bucătărie înfăşurat peste frunte şi fixat cu o coroană de benzi de cauciuc, ţinând de mână o Marie îndurerată şi schiţând acelaşi gest furiş şi cordial în momentul în care îşi zăreşte în sfârşit părinţii, în rândul al doilea.

Această sobrietate, această răceală se potriveşte bine cu bluesul sau cu propria versiune a lui Theo asupra acestuia. Când interpretează o piesă cu tempo moderat precum Sweet Home Chicago, cu ritmul ei punctat – spune că s-a cam săturat de bluesurile acestea evergreen –, începe din registrul grav, cu mişcări lejere, dar suple, ca un animal de pradă graţios care-şi scutură de pe el oboseala şi devorează mile întregi de savană. Apoi mâna îi urcă în sus pe grif şi în acalmia de până atunci se insinuează pericolul. O uşoară sincopă la semicadenţă, ciupirea bruscă a unei corzi grave, o notă ţinută împotriva mişcărilor armonice, o cvintă pe care o micşorează într-un moment bine ales, apoi, alunecând prin microtonii, spre o septimă. Apoi altă disonanţă fugară, tulburătoare. În privinţa ritmului, are darul de a bulversa aşteptările prin înşiruirea contrastantă de formule ritmice ternare şi binare. Mersurile au tendinţe şi accente de bebop. E o formă de hipnoză, o seducţie lejeră. Henry n-a spus nimănui, nici măcar lui Rosalind, că, în anumite momente când stă şi ascultă în vreun bar din West End, muzica îl înfioară şi, ca într-un soi de exaltare, e mândru de fiul său – o senzaţie inseparabilă de plăcere provocată de muzică şi pe care o resimte ca pe un junghi în piept, aproape ca o durere. Respiră cu greutate. Esenţa bluesului nu e melancolia, ci o bucurie ciudată, o jovialitate lumească.

Chitara lui Theo îl răscoleşte pentru că are ceva dojenitor, care readuce la lumină insatisfacţiile din propria sa viaţă, lucrurile care-i lipsesc. Sentimentul se amplifică atunci când concertul se încheie, când neurochirurgul îşi ia, plin de afecţiune, rămas-bun de la Theo şi prietenii săi şi, ieşind în stradă, se hotărăşte să meargă până acasă pe jos şi să mediteze. Absolut nimic din viaţa lui nu cuprinde atâta imaginaţie, atâta libertate. Muzica merge drept în inima dorinţelor neexprimate ori a frustrărilor, a sentimentului că nu şi-a luat lumea-n cap, că n-a trăit acea viaţă a spiritului care e proslăvită în cântece. Viaţa mai înseamnă şi altceva decât să salvezi vieţi. Disciplina şi responsabilitatea pe care le implică o carieră medicală, la care se adaugă faptul că a întemeiat o familie la douăzeci şi ceva de ani – şi, peste toate, un văl de oboseală; e încă destul de tânăr ca să tânjească după imprevizibil şi independenţă şi destul de bătrân ca să-şi dea seama că şansele se împuţinează. O să devină oare unul dintre bărbaţii ăia, nebunii de o anumită vârstă ai zilelor noastre, pe care îi uită Dumnezeu în faţa unei vitrine, chiorându-se la saxofoane sau motociclete, sau o să-l pocnească să-şi ia o amantă de vârsta fiicei lui? Deja şi-a cumpărat o maşină scumpă. Muzica lui Theo stârneşte toate aceste regrete în sufletul tatălui său. Şi, la urma urmei, asta înseamnă bluesul.

În chip de salut, Theo îşi lasă scaunul să revină pe cele patru picioare şi îşi ridică o mână. Nu-i stă în fire să se arate surprins.

— Pleci devreme la muncă?

— Tocmai am văzut un avion în flăcări care se îndrepta spre Heathrow.

— Nu zău?!

Henry se îndreaptă spre combină ca să schimbe postul, dar Theo ia telecomanda de pe masă şi dă drumul la televizorul micuţ pe care-l ţin lângă aragaz pentru momente ca acestea, ediţii speciale. Aşteaptă să se termine intro-ul grandios al ştirilor de la ora patru – muzică electronică ritmată, grafică pe computer, succesiune de spirale şi raze –, într-un amestec de son et lumière de dimensiuni wagneriene menit să sugereze stringenţă, tehnologie, acoperire globală. După care familiarul prezentator cu maxilare pătrate, cam de vârsta lui Perowne, începe să citească principalele ştiri ale ediţiei. Îşi dau seama imediat că avionul în flăcări mai are până să ajungă în reţeaua planetară de informaţii. Rămâne un eveniment incert, subiectiv. Cu toate acestea, ascultă câteva ştiri.

„Hans Blix – există premise pentru un război? psalmodiază prezentatorul pe fundalul tam-tam-urilor şi al imaginilor ministrului de externe francez, domnul de Villepin, aplaudat în timpul dezbaterilor de la O.N.U. Da, spun Statele Unite şi Marea Britanie. Nu, spune majoritatea.“ Apoi, pregătiri pentru demonstraţii anti-război care vor avea loc în cursul zilei în Londra şi în nenumărate alte oraşe; un campionat de tenis din Florida perturbat de o femeie înarmată cu un cuţit de pâine…

Perowne închide televizorul şi zice:

— Bem o cafea?

Şi în timp ce Theo se ridică s-o pregătească, Henry îl pune la curent cu principala lui ştire a ediţiei. Nu-l miră cât de puţin e de povestit – avionul şi punctul de lumină care i-a traversat câmpul vizual, de la stânga la dreapta, prin spatele copacilor, dincolo de Post Office Tower, pentru a se pierde înspre vest. Dar are senzaţia că s-au întâmplat atât de multe.

— Dar, ăă, ce făceai la fereastră?

— Ţi-am spus. Nu puteam să dorm.

— Ce coincidenţă!

— Chiar aşa.

Ochii li se întâlnesc – un moment de potenţială înfruntare –, apoi Theo îşi mută privirea şi dă din umeri. Sora lui, pe de altă parte, adoră discuţiile în contradictoriu – Daisy şi Henry împărtăşesc aceeaşi dragoste entuziastă (o patimă înduioşătoare, cum ar spune Rosalind şi Theo) pentru controverse aprinse. Printre lucrurile care acoperă ca un strat gros podeaua camerei lui de adolescent pârguit, printre reviste pentru chitară, printre cămăşi, ciorapi şi sticle de smoothie aruncate pe jos, zac cărţi despre O.Z.N.-uri, termen care, în zilele noastre, e folosit alternativ cu nave cosmice, controlate de inteligenţe extraterestre. Din câte a înţeles Henry, viziunea lui Theo asupra lumii înglobează şi o intuiţie potrivit căreia, într-un fel sau altul, toate lucrurile se află în relaţie, într-o relaţie plină de semnificaţii, şi că anumite autorităţi, în special guvernul Statelor Unite, care are acces privilegiat la inteligenţa extraterestră, împiedică restul lumii să ia act de această cunoaştere uimitoare pe care ştiinţa contemporană, obtuză şi rigidă, nu poate s-o înţeleagă. Această cunoaştere este şi ea dezvăluită în alte cărţi, la rândul lor abia atinse de Theo. Curiozitatea lui temperată a fost deturnată de colportorii de falsuri. Dar ce mai contează, când e în stare să cânte îngereşte, când cel puţin crede în forme minunate de cunoaştere, când are atâta timp să-şi schimbe această opinie, dacă şi-a format cu adevărat o opinie?

E un băiat blând – cu genele alea lungi, cu ochii închişi la culoare, catifelaţi, şi cu uşoara lor alungire orientală; nu e genul care să intre prea uşor în dispute. Ochii li se întâlnesc, apoi îşi îndepărtează privirea cu propriile lui gânduri intacte. S-ar putea ca universul să-i dea tatălui său o informaţie, un semn pe care el nu s-a arătat dispus să-l descifreze. Ce poţi să faci în cazul ăsta?

Bănuind că Theo are un moment de reverie aşa cum i se-ntâmplă şi lui, Henry spune, ca pentru a-l trezi la realitate:

— Să zicem că s-a prăbuşit la câteva minute după ce l-am pierdut din ochi. Cât crezi că i-ar lua ca să ajungă la ştiri?

Turnând cafeaua, Theo se uită peste umăr şi îşi apucă între degete buza de jos, o buză plină, roşu-închis, din câte se pare nu prea sărutată în ultima vreme. S-a despărţit de ultima sa prietenă aşa cum se poartă cu toate fetele, fără multe cuvinte şi lăsându-le să dispară treptat din viaţa lui, fără să facă o dramă din asta. Cuvinte puţine, minimalism în tot ceea ce înseamnă saluturi, prezentări, formule de adio, chiar şi mulţumiri – iată eticheta epocii noastre. În schimb, la telefon e în elementul lui. De multe ori Theo nu se dezlipeşte de telefon trei ore în şir.

Îi răspunde pe un ton liniştitor, ca şi când s-ar adresa unui copil agitat, cu autoritatea unui cetăţean, ba chiar a unui oficial al erei electronice.

— O s-o dea la ştirile următoare, tată. La patru jumate.

Corect. Gol pe sub halat – uniforma celor bătrâni şi bolnavi –, cu părul lui care începe să se rărească, ciufulit de nesomn, cu vocea baritonală, sigură, a medicului specialist neurochirurg, mai estompată acum din pricina tulburării – Henry e un candidat la alinare. Aşa începe lungul proces prin care devii copilul copilului tău. Până când într-o zi s-ar putea să-i auzi cum îţi spun, Tată, dacă iar începi să plângi, te ducem acasă.

Theo se aşază la masă şi împinge cana de cafea înspre tatăl său. Nu şi-a pus şi el. Desface, în schimb, capacul altei sticle de jumătate de litru cu apă minerală. Puritatea tinereţii. Sau vrea să alunge o mahmureală? A trecut de mult timpul când Henry putea să-l ia la întrebări sau să-şi exprime o părere în privinţa asta.

— Crezi că e un atac terorist? întreabă Theo.

— E posibil.

Pentru Theo, atacurile din septembrie 2001 au însemnat conştientizarea problemelor internaţionale, momentul în care a trebuit să accepte că evenimente mai presus de prieteni, de casă ori muzică i-au influenţat existenţa. La şaisprezece ani, câţi avea pe atunci, e destul de târziu. Perowne, născut cu un an înainte de criza Canalului de Suez, prea mic în momentul crizei rachetelor sovietice din Cuba, a ridicării Zidului Berlinului ori a asasinării lui Kennedy, îşi aminteşte că a fost înduioşat de tragedia de la Aberfan, în ’66 – o sută şaisprezece elevi exact ca el, abia ieşiţi de la rugăciune şi adunaţi în curtea şcolii, cu o zi înainte de vacanţă, îngropaţi sub un torent de noroi. Atunci a avut, pentru prima oară, bănuiala că Dumnezeul cel bun şi iubitor de copii, proslăvit de învăţătoarea lui, s-ar putea să nu existe. Aşa cum s-a dovedit mai târziu, multe dintre evenimentele internaţionale majore care au urmat i-au sugerat acelaşi lucru. Dar generaţia sincer atee a lui Theo nu şi-a pus această problemă. Nimeni din şcoala lui strălucitoare, cu geamuri de jos până sus, progresistă, nu l-a pus niciodată să se roage ori să cânte un imn de-o voioşie impenetrabilă. Nu există o entitate asupra căreia să se îndoiască. Iniţierea lui, în faţa televizorului, înaintea năruirii turnurilor, a fost intensă, dar s-a adaptat repede. Astăzi scanează ziarele pentru a vedea evoluţia lucrurilor aşa cum ar frunzări un ghid de divertisment. Atât timp cât nu se-ntâmplă ceva nou, mintea îi e liberă. Teroarea internaţională, cordoanele de securitate, pregătirile pentru război – toate reprezintă o stare de fapt, o prognoză meteo. Odată cu trecerea la conştiinţa adultă, aceasta este lumea pe care o va descoperi.

Nu-l poate îngrijora ca pe tatăl său, care citeşte aceleaşi ziare cu o fixaţie morbidă. Cu toate trupele concentrate în Golf, tancurile care defilau joi la Heathrow, luarea cu asalt a moscheii din Finsbury Park⁴, rapoartele despre existenţa unor celule teroriste pe tot cuprinsul ţării şi promisiunea lui Bin Laden, înregistrată pe o casetă dată publicităţii, că vor avea loc „atacuri martirice“ asupra Londrei, Perowne a rămas pentru o vreme credincios ideii că totul nu era decât o aberaţie, că lumea se va linişti şi va fi, în curând, altfel, că existau soluţii, că raţiunea, acest instrument puternic, va triumfa, va fi singura scăpare; că, la fel ca orice altă criză, şi aceasta se va stinge nu peste mult timp şi va face loc pentru următoarea, aşa cum s-a întâmplat cu Insulele Falkland şi cu Bosnia, cu Biafra şi cu Cernobîlul. Pînă la urmă, asta se cheamă să fii optimist. În ciuda propriei predispoziţii, se adaptează, la fel ca pacienţii care se obişnuiesc până la urmă cu pierderea bruscă a vederii ori a incapacităţii folosirii membrelor. Nu e cale de-ntors. Anii ’90 par acum un deceniu al inocenţei – şi cine şi-ar fi închipuit asta pe atunci? Acum respirăm un alt aer. Şi-a cumpărat cartea lui Fred Halliday şi a citit, în paginile de început, ceva ce i s-a părut o concluzie şi un blestem deopotrivă: atacurile de la New York au grăbit declanşarea unei crize mondiale, care, dacă avem noroc, va dura o sută de ani pentru a o soluţiona. Dacă avem noroc. Cât toată viaţa lui Henry, a lui Theo şi a lui Daisy. Şi cât toată viaţa copiilor acestora. Un Război de 100 de ani.

Nepriceput, Theo a făcut cafeaua de trei ori mai tare. Dar, patern până la capăt, Henry o bea aşa cum e.

— N-ai văzut ce avion era, nu? întreabă Theo.

— Nu. Era prea departe şi prea întuneric.

— Chestia e că Chas trebuie să vină de la New York în dimineaţa asta.

Noul saxofonist al formaţiei New Blue Rider, un băiat sclipitor, mare cât toate zilele, din St Kitts, aflat la New York pentru un curs de o săptămână ţinut de Branford Marsalis. Puştii ăştia au deja sentimentul că totul li se cuvine, că aparţin unei elite. Ry Cooder a ascultat slide-urile lui Theo în Oakland. Prins de oglinda din camera lui Theo se află un suport pentru paharul de bere cu un salut amical din partea maestrului. Dacă te apropii, poţi să vezi, mâzgălite cu pix albastru, sub o pată de bere, o semnătură cu bucle şi îndemnul, Dă-i înainte, băiete!

— Eu nu mi-aş face griji. Zborurile transoceanice nu aterizează până la cinci şi jumătate.

— Da, probabil. Trage un gât din sticla cu apă. Crezi că sunt jihadiştii…?

Perowne simte cum îl cuprinde o ameţeală plăcută. Nu l-a mai auzit pe Theo folosind cuvântul ăsta. E, oare, termenul corect? Sună inofensiv, chiar nostim în vocea de tenor a lui Theo. Falsetul puberului a devenit mai grav, un progres pentru care Perowne nu poate băga mâna-n foc, deşi a început cu cinci ani în urmă. Pe buzele lui Theo – care se chinuieşte să-l pronunţe pe „j“ ca-n arabă – cuvântul arab sună la fel de nevinovat ca un instrument marocan cu coarde pe care o formaţie l-ar transforma într-unul electric. În statul islamic ideal, sub stricta lege Shari’a, de chirurgi o să fie nevoie. Chitariştilor de blues li se va da altceva de făcut. Dar poate că nimeni nu pretinde înfiinţarea unui asemenea stat. Nimeni nu pretinde nimic. Numai ura e manifestă, puritatea nihilismului. Ca londonez, s-ar putea să devii nostalgic după I.R.A. Chiar dacă ai rămas fără picioare, s-ar putea să-ţi aduci aminte că se lupta pentru cauza unei Irlande unite. Asta oricum se-ntâmplă astăzi, potrivit reverendului Ian Paisley, graţie îndemnului său la intransigenţă. Altă criză care se stinge între copertele albumelor cu tăieturi din ziare, după numai treizeci de ani. Dar nu e chiar aşa. Islamiştii radicali nu sunt de fapt nihilişti – ei vor întemeierea societăţii perfecte pe pământ, adică Islamul. Aparţin unei tradiţii fatidice asupra căreia Perowne are o imagine convenţională – căutarea utopiei sfârşeşte prin a îngădui toate manifestările excesului, toate mijloacele nemiloase de realizare a ei. Dacă toţi sunt convinşi că vor dobândi fericirea eternă, cum mai poate fi numită crimă măcelărirea unui milion sau două de oameni?

— Nu ştiu ce să mai cred, răspunde Henry. E prea târziu să ne mai gândim. Hai să aşteptăm ştirile.

Theo pare uşurat. Cu felul său politicos de a fi, e gata să dezbată problemele cu tatăl său, dacă asta trebuie. Dar, la patru şi douăzeci dimineaţa, e mai fericit dacă are puţine de spus. Aşa că aşteaptă câteva minute, într-o tăcere relaxată. În ultimele luni au stat faţă în faţă la masa asta şi au abordat toate subiectele. Niciodată nu mai vorbiseră atât de mult. Unde e furia adolescentină, unde sunt uşile trântite, revolta mută care ar trebui să constituie ritul de trecere al lui Theo? Oare toate aceste trăiri au fost sublimate în blues? Au discutat, bineînţeles, despre Irak, despre America şi putere, despre neîncrederea Europei, despre Islam – cu suferinţa şi autocompătimirea lui, despre Israel şi Palestina, despre dictatori şi democraţie – şi apoi despre chestii de-ale băieţilor: arme de distrugere în masă, focoase nucleare, fotografiile din satelit, lasere, nanotehnologie. La masa din bucătărie, acesta este meniul începutului de secol XXI, specialitatea zilei. Recent, într-o duminică seara, Theo a emis un aforism: cu cât te gândeşti mai mult, cu atât pare totul mai de căcat. Când a fost rugat să explice mai pe larg, a spus: „Când vorbim de treburile importante, situaţia politică, încălzirea climei la nivel global, sărăcia, totul e îngrozitor, fără vreo şansă de ameliorare, fără nici un viitor. Dar când mă gândesc la lucrurile mărunte, intime – ştii, o fată pe care tocmai am cunoscut-o sau cântecul ăsta pe care o să-l interpretăm împreună cu Chas, sau că luna viitoare o să ne ducem să ne dăm cu snowboardul, atunci totul e mişto. Aşa că ăsta o să fie mottoul meu – gândeşte-te la lucrurile mărunte“.

Henry îşi aduce aminte de toate astea acum, când mai sunt câteva minute până la ştiri, şi întreabă:

— Cum a fost concertul?

— Am cântat nişte bucăţi de-alea clasice, ritmate, aproape toate piesele lui Jimmy Reed. Ştii tu, chestii de-astea…

Parodiază partea pentru chitară bass a unei piese boogie, mâna sa stângă strângându-se şi deschizându-se, urmărind fără să-şi dea seama nişte corzi imaginare.

— Au fost în limbă după chestia asta. Nu ne-au lăsat să mai cântăm şi altceva. Un pic cam deprimant, pentru că nu asta urmărim.

Dar amintirea serii îl face să zâmbească larg.

E momentul ştirilor. Încă o dată, se succed impulsurile radio, muzica de sintetizator şi prezentatorul fără somn, cu maxilarele lui de om serios. Şi iată-l, iată în sfârşit avionul în realitate, de-a curmezişul pistei, la prima vedere intact, înconjurat de pompierii care încă mai dau cu spumă, de soldaţi, de poliţie, de luminile intermitente şi de ambulanţele gata să intervină. Înaintea relatării, fără nici o legătură, sunt lăudate serviciile de urgenţă pentru reacţia lor rapidă. Abia apoi urmează explicaţiile. E un avion de transport, un Tupolev rusesc care făcea o cursă de la Riga la Birmingham. În timp ce survola estul Londrei a izbucnit un incendiu la unul din motoare. Echipajul a cerut permisiunea de aterizare şi au încercat să închidă alimentarea cu carburant a motorului care ardea. Au cotit spre vest, de-a lungul Tamisei, au fost ghidaţi spre Heathrow şi au aterizat destul de bine. Nici unul din cei doi membri ai echipajului nu a fost rănit. Nu se specifică încărcătura, dar o parte din ea, probabil poştă, e distrusă. Apoi, pe locul doi, protestele anti-război, care se vor desfăşura peste câteva ore. Hans Blix, omul zilei de ieri, e pe locul al treilea.

Iată că pisica moartă a lui Schrödinger e totuşi vie.

Theo îşi ia geaca de pe podea şi se ridică în picioare. Are o grimasă pe chip.

— Deci, n-a fost un atac la adresa stilului nostru de viaţă.

— Un final pozitiv, consimte Henry.

Ar vrea să-şi îmbrăţişeze fiul, nu doar pentru că se simte uşurat, ci pentru că îşi dă seama că Theo a devenit un adult aşa de plăcut. Până la urmă, abandonarea şcolii s-a dovedit soluţia cea mai bună – a păşit cu îndrăzneală acolo unde părinţii lui n-au avut curaj, a renunţat la educaţia convenţională şi şi-a luat viaţa în propriile mâini. Astăzi trebuie să stea despărţiţi cel puţin o săptămână ca să-şi permită o îmbrăţişare. Theo a fost întotdeauna un copil fizic – chiar şi la treisprezece ani îl mai lua de mână pe tatăl său, pe stradă. Acum nu mai e cazul. Doar cu Daisy, atunci când vine acasă, mai are şansa unui sărut de noapte bună.

Când Theo traversează bucătăria, tatăl lui îl întreabă:

— O să participi azi la marş?

— Oarecum. În spirit. Trebuie să termin cântecul ăla.

— Păi atunci, somn uşor, zice Henry.

— La fel.

Îndreptându-se către uşă, Theo spune: „Noapte bună“, apoi, câteva secunde mai târziu, după ce a urcat vreo două trepte, adaugă: „Ne vedem dimineaţă“, şi, ajuns în capul scărilor, tatonează, pe un ton interogativ: „Sau diseară?“ Henry răspunde, pe rând, la fiecare întrebare, apoi o aşteaptă pe următoarea. Mâna care dă drumul, încet, mâinii lui…

Perowne are o teorie asupra efectului paradoxal al cafelei, teorie care se verifică acum, când face câţiva paşi greoi prin bucătărie ca să stingă luminile; nu numai noaptea asta în care şi-a stricat somnul, ci toate săptămânile din urmă îl doboară. Când urcă scările, îşi simte genunchii moi, apoi cvadricepşii, şi trebuie să se ţină de balustradă. Aşa va fi la şaptezeci de ani. Traversează holul de la intrare, simţind răceala liniştitoare a dalelor de sub tălpile lui goale. Înainte să urce scara principală, se opreşte lângă uşile duble de la intrare, care dau direct pe trotuar, pe strada care duce spre scuar; din cauza epuizării, i se pare că se desprind brusc din întuneric înaintea lui, ameninţătoare, cu straniile lor concrescenţe – trei încuietori Banham masive, două zăvoare negre de fier, de aceeaşi vârstă cu casa, două lanţuri din oţel călit, un vizor cu acoperitoare de alamă, cutia interfonului, butonul roşu de panică, sistemul de alarmă, cu cifrele sale pâlpâind slab pe ecran. Fortificaţii menite să ţină piept asediilor mundane: atenţie la săracii oraşului, la drogaţi, la răufăcători.

Din nou în beznă, lângă pat, îşi lasă halatul să-i cadă la picioare şi îşi face loc, pe pipăite, între cearşafurile reci, trăgându-se înspre soţia lui. Ea doarme pe partea stângă, cu spatele la el, cu genunchii la gură, aşa cum o lăsase. Se cuibăreşte lângă forma familiară a trupului ei, îi înconjoară mijlocul cu braţul şi se trage mai aproape de ea. Când o sărută pe ceafă, ea spune ceva, din străfundurile somnului – tonul e binevoitor, recunoscător, dar cuvântul nedesluşit, asemenea unei greutăţi pe care nu poţi s-o ridici, nu i se clinteşte de pe limbă. Prin pijamaua ei de mătase, îi simte căldura corpului cuprinzându-i pieptul şi vintrele. Cele trei rânduri de scări urcate l-au înviorat, stă cu ochii larg deschişi în întuneric; efortul, tensiunea care a crescut imperceptibil îi provoacă excitaţii pe retină, drept pentru care pete roz şi irizări verzi fulgeră pe nălucirea unei stepe nemărginite, apoi se rostogolesc pentru a se preschimba în bucăţi de stofă, falduri de catifea care se retrag precum cortinele la teatru, dezvăluind noi scene, noi gânduri. Nu vrea să se gândească la nimic, dar e iarăşi alert. Ziua liberă se întinde înaintea lui, ca un drum care traversează stepa; după partida de squash, deja pierdută din pricina insomniei, trebuie neapărat să-şi viziteze mama. Chipul ei de acum îi scapă. O vede, în schimb, pe campioana regională la înot din urmă cu patruzeci de ani – o recompune din fotografii – cu casca de cauciuc înflorată care o făcea să semene cu o focă plină de energie. Era mândru de ea chiar şi atunci când îl chinuia în copilărie, trăgându-l după ea, în serile de iarnă, la zgomotoasele bazine municipale, cu pardoselile de ciment din vestiare pline de băltoace călduţe în care fierbeau plasturi cu pete roz şi purpurii. Îl făcea s-o urmeze în sinistrele lacuri verzui şi în apele cenuşii ale Mării Nordului, în extrasezon. Apa e un alt element, spunea ea, în chip de explicaţie ori de ademenire. Exact în acest element ezita să-şi scufunde trupul său slab şi acoperit de pistrui. Divergenţa dintre cele două elemente îl deranja cel mai mult, suprafaţa neprietenoasă, a cărei margine dureroasă se ridica peste burta sa cu piele de găină, pe măsură ce înainta pe vârfuri, ca să-i facă pe plac, în apele opace ale coastei Essex-ului la început de iunie. Scufundarea într-un alt element în fiecare zi, şi fiecare zi devenind astfel una cu totul specială – iată ce voia ea şi ce îi oferea. Mă rog, cu asta ar fi fost acum de acord, atât timp cât celălalt element nu însemna apa rece.

Aerul proaspăt din dormitor îi gâdilă nările, e pe jumătate excitat când se trage mai aproape de Rosalind. Aude traficul de pe Euston Road crescînd, ca o briză care se strecoară printr-o pădure de brazi. Oameni care trebuie să ajungă la serviciu sâmbăta la şase dimineaţa. Când se gândeşte la ei, nu-l apucă somnul, aşa cum i se-ntâmplă de obicei. Se gândeşte la sex. Dacă lumea ar fi croită întocmai după dorinţele lui, ar face dragoste cu Rosalind chiar acum, fără preludiu, cu o Rosalind foarte disponibilă, după care s-ar prăbuşi într-un soi de leşin dulce, vecin cu somnul. Dar nici măcar despoţii, nici măcar zeii antici nu puteau întotdeauna să-şi închipuie o lume creată după placul lor. Numai copiii, de fapt, numai copiii mici pot simţi instantaneu o dorinţă şi îndeplinirea ei; poate că asta le şi conferă tiranilor aerul lor copilăros. Încearcă să obţină ceea ce nu pot avea. Când întâlnesc o piedică, furia aducătoare de moarte nu e departe. Saddam, spre exemplu, nu arată pur şi simplu ca o brută cu fălci zdravene. Lasă, mai degrabă, impresia unui copil supradimensionat, dezamăgit, cu o privire de câine bătut, cu ochi negri puţin debusolaţi din cauza tuturor lucrurilor pe care nu le are, totuşi, la dispoziţia sa. Puterea absolută şi desfătările ei pur şi simplu nu se lasă atinse, ba chiar se tot îndepărtează. Ştie că un alt general servil expediat în camerele de tortură, un alt glonţ tras în capul unei rude nu-i vor mai aduce satisfacţia pe care i-o aduceau odată.

Perowne îşi schimbă poziţia şi adulmecă ceafa lui Rosalind, inhalând aroma slabă de săpun amestecată cu mireasma pielii calde şi a părului spălat cu şampon. Ce noroc incredibil – faptul că femeia pe care o iubeşte e şi soţia lui. Dar cât de repede trece de la dispoziţia erotică la gândurile despre Saddam – care ies la suprafaţă dintr-o învălmăşeală de alte gânduri, o tocană cu multe ingrediente, de presimţiri şi griji. Când n-ai somn în zorii zilei, îţi găseşti refugiu în propriile temeri – a-ţi imagina urmări sumbre şi a-ţi face planuri cum să le eviţi trebuie că ţine de un instinct de supravieţuire. Acest subterfugiu al gândurilor negre reprezintă moştenirea selecţiei naturale într-o lume pândită permanent de pericole. În decursul ultimei ore a trăit într-o completă iraţionalitate, într-o mare de scenarii nebuneşti. Faptul că, în aceste vremuri, oricine altcineva care ar fi stat la fereastră în locul lui ar fi putut ajunge la aceleaşi concluzii nu-l consolează. Confuzia domneşte peste tot în lume. Cum să mai avem încredere în noi înşine? Acum vede clar detaliile pe care le-a ignorat pentru a-şi hrăni temerile: avionul nu era îndreptat spre o clădire publică, făcea o aterizare normală, controlată, urma o traiectorie de zbor bine definită – nimic din toate astea nu se potriveau cu anxietatea generală. Şi-a spus că nu există decât două posibilităţi – pisica să fie moartă sau să fie vie. Dar votase deja pentru moarte, când ar fi trebuit să înţeleagă imediat – nu era nimic altceva decât un simplu accident în desfăşurare. Şi nu un atac la adresa stilului de viaţă.

Pe jumătate conştientă de prezenţa lui, Rosalind îşi schimbă poziţia, mişcându-şi uşor umerii, astfel încât spatele ei e acum lipit de pieptul lui. Piciorul ei lunecă pe tibia lui şi bolta plantară i se odihneşte pe degetele lui Henry. Excitat în continuare, îşi simte erecţia captivă în şalele ei, aşa că se trage puţin în jos pentru a se elibera. Respiraţia ei îşi recapătă ritmul constant. Henry stă nemişcat şi aşteaptă să-i vină somnul. Potrivit standardelor contemporane, sau oricăror standarde, e un lucru aproape pervers că nu s-a săturat să facă dragoste cu Rosalind, că nu l-au tentat niciodată oportunităţile care s-au ivit, potrivit logicii generoase a ierarhiei medicale. Când se gândeşte la sex, se gândeşte la ea. Ochii aceştia, sânii aceştia, limba aceasta, primirea aceasta atât de afectuoasă. Cine altcineva l-ar putea iubi atât de deliberat, cu atâta căldură şi atâta umor, cu cine altcineva mai împărtăşeşte atât de multe? Într-o viaţă de om n-ar mai putea să găsească o altă femeie cu care să înveţe să se simtă atât de liber, pe care s-o facă fericită cu o asemenea dezinvoltură şi abilitate. Printr-un capriciu al firii, familiaritatea îl excită mai tare decât noutatea în materie de sex. Bănuieşte că are în el ceva amorţit, o timiditate, o lipsă. O mulţime de prieteni de-ai lui se lasă târâţi în aventuri cu femei mai tinere; când şi când, câte un mariaj solid explodează într-o ploaie de acuzaţii. Perowne priveşte toate acestea cu nelinişte, temându-se că-i lipseşte un element al forţei vitale masculine şi un apetit sănătos şi temerar pentru noi experienţe. Unde-i e curiozitatea? Ce se-ntâmplă cu el? Dar nu e nimic de făcut. Întâmpină ocazionalele priviri întrebătoare ale vreunei femei atrăgătoare cu un zâmbet amabil şi calm. Fidelitatea asta s-ar putea să treacă drept virtute sau încăpăţânare, dar nu e nici una, nici alta, pentru că nu face nici o alegere. Iată la ce râvneşte: posesiune, proprietate, repetiţie.

O calamitate – cu siguranţă un atac la adresa stilului ei de viaţă – o adusese pe Rosalind în viaţa lui. A zărit-o prima oară din spate, când se îndrepta spre secţia de neurologie femei, într-o după-amiază târzie de august. L-a izbit claia de păr castaniu-roşcat, lung aproape până-n talie, care încadra o faţă atât de mică.

O clipă s-a gândit că e un copil mai voinic. Şedea pe marginea patului, complet îmbrăcată, şi-i spunea ceva unui rezident cu o voce în care se străduia să-şi înăbuşe spaima. Perowne a prins din zbor câte ceva despre cazul ei când s-a oprit lângă pat, apoi a aflat mai multe din relatările ei. Se bucura de o sănătate relativ bună, dar, în ultimul an, avusese migrene intermitente. Şi-a dus mâna la cap ca să arate zona în care se produceau. Avea mâini foarte mici, a remarcat el. Faţa era de un oval perfect, cu ochi de un verde-deschis. Avusese dereglări menstruale şi, uneori, i se scurgea o substanţă din sâni. În după-amiaza respectivă, în timp ce lucra în biblioteca Facultăţii de Drept de la University College – citea despre prejudicii, a ţinut să specifice –, vederea a început să-i joace feste. În câteva minute n-a mai reuşit să distingă cifrele ceasului de la mână. Şi-a abandonat cărţile, şi-a înşfăcat geanta şi a coborât, ţinându-se strâns de balustradă. Bâjbâia pe străzi îndreptându-se spre camera de gardă când i s-a părut că afară a început să se întunece. A crezut că e o eclipsă şi se mira că nimeni nu se uită la cer. Camera de gardă o trimisese direct aici şi acum abia mai putea zări dungile de pe cămaşa rezidentului. Când şi-a ridicat degetele în faţa ei, n-a fost în stare să le numere.

— Nu vreau să orbesc, a spus cu o voce abia auzită, din care răzbătea şocul. Vă rog, nu mă lăsaţi să orbesc.

Cum de era posibil ca ochii aceştia aşa de mari să-şi piardă vederea? Când l-au trimis să-l caute pe medicul specialist, care n-a fost găsit pe pager, Henry a avut o strângere de inimă cu totul neprofesionistă, senzaţia că era exclus, că nu-şi putea permite să-l lase pe rezident – un vânător de fuste insinuant – singur cu o creatură atât de rară. El, Perowne, voia să facă tot ce-i stătea în putere pentru a o salva, deşi avea doar o bănuială extrem de vagă despre natura problemelor ei.

Domnul Whaley, specialistul, se afla într-o întâlnire importantă. Era o figură impozantă, care mergea târşâindu-şi picioarele, îmbrăcat într-un costum cu dunguliţe, la trei piese, cu ceas de buzunar şi o batistă violet de mătase care se iţea din buzunarul de sus al hainei. Perowne îi zărise de multe ori chelia inconfundabilă lucind pe coridoarele întunecoase. Tinerii doctori imitau la greu vocea bubuitoare şi teatrală a lui Whaley. Perowne a rugat-o pe secretară să intre peste el şi să-l întrerupă. Cât a aşteptat, Perowne şi-a repetat în minte termenii de specialitate, dornic să-l impresioneze pe marele om cu o prezentare succintă. Whaley a ieşit şi l-a ascultat încruntat pe Perowne care a început să-i spună despre migrena unei paciente de nouăsprezece ani, despre deteriorarea acută a câmpului vizual, şi cu manifestări de amenoree şi galactoree.

— Pentru numele lui Dumnezeu, băiete! Menstruaţie neregulată şi scurgeri ale sfârcurilor!

A exclamat asta cu vocea lui tăioasă, de crainic de ştiri din timpul războiului, dar o pornise deja în viteză pe coridor, cu haina sub braţ.

I s-a adus un scaun ca să poată sta faţă-n faţă cu pacienta. Când i-a examinat ochii, respiraţia parcă i s-a-ncetinit. Perowne a privit chipul frumos, palid şi inteligent ridicat înspre doctor. Ce n-ar fi dat să-l asculte şi pe el aşa! Văduvită de indicii vizuale, era nevoită să se bazeze pe cea mai mică schimbare din vocea lui Whaley. Diagnosticul a venit rapid.

— Ehe, domniţă. S-ar părea că ai o tumoare pe hipofiză, care este un organ de mărimea unui bob de mazăre plasat în centrul creierului dumitale. O hemoragie din jurul tumorii apasă pe nervii optici.

În spatele capului doctorului se găsea o fereastră înaltă şi Rosalind îi distingea probabil contururile, de vreme ce ochii ei au părut că-i cercetează chipul. Apoi a spus pe un ton mirat:

— Deci, chiar aş putea să orbesc.

— Nu şi dacă te operăm imediat.

A dat din cap în chip de încuviinţare. Whaley i-a spus rezidentului să ceară o tomografie de confirmare în drum spre sala de operaţie. Apoi, aplecându-se în faţă şi vorbindu-i încet, aproape cu tandreţe, i-a explicat cum tumoarea producea prolactină, un hormon asociat gravidităţii, care provoacă încetarea menstruaţiei şi stimulează lactaţia. A asigurat-o că tumoarea avea să fie benignă şi se aştepta la o vindecare completă. Totul depindea de viteza cu care se acţiona. După ce a aruncat o privire sânilor ei pentru a confirma diagnosticul – privirea lui Henry era obstrucţionată – domnul Whaley s-a ridicat şi, cu o voce sonoră, a transmis instrucţiunile. Apoi a plecat să-şi amâne programările de după-amiază.

Henry a însoţit-o din secţia de radiologie spre sala de operaţie. Ea zăcea speriată pe targă. El era stagiar de doar patru luni şi nici măcar nu ştia prea multe despre operaţia care avea să urmeze. A aşteptat lângă ea, pe culoar, venirea anestezistului. Au făcut conversaţie şi a aflat că era studentă la Drept şi nu avea rude apropiate în ţară. Tatăl ei locuia în Franţa, iar mama murise. O mătuşă pe care o adora trăia în Scoţia, în Western Isles. Lui Rosalind îi dăduseră lacrimile şi se lupta cu emoţiile puternice. Şi-a recăpătat vocea şi, arătând spre un extinctor, i-a spus că, din moment ce s-ar putea să fie ultima oară când mai vede culoarea roşie, ar vrea s-o ţină minte. Poate s-o mute mai aproape? Abia dacă mai distingea ceva. El i-a spus că nu există nici un dubiu, operaţia avea să fie un succes. Dar, evident, nu ştia nimic, gura îi era uscată şi genunchii moi când a tras targa mai aproape de perete. Mai avea mult până să-şi însuşească detaşarea clinică. Acesta a fost probabil momentul – şi nu mai târziu, în salon – când s-a îndrăgostit de ea. Uşile batante s-au deschis şi au intrat împreună în sală, el păşind lângă targa împinsă de brancardier, iar ea frământând în mână un şerveţel, cu ochii în tavan, avidă parcă să reţină ultimele detalii.

Deteriorarea vederii survenise brusc, când se afla la bibliotecă, şi acum era singură, în faţa unei schimbări cruciale. A respirat adânc, încet, pentru a se calma. L-a privit concentrată pe anestezistul care i-a introdus o branulă într-o venă de pe dosul mâinii şi i-a administrat thiopenton. Apoi a adormit, iar Perowne s-a îndreptat în grabă spre sala preoperatorie. I se spusese să observe îndeaproape această procedură esenţială. Hipofizectomie transfenoidală. Într-o zi o s-o facă el însuşi. Da, chiar şi astăzi, după atâţia ani, se liniştea când îşi aducea aminte cât de curajoasă se dovedise. Şi cât de favorabil le modelase vieţile această catastrofă.

Şi ce altceva a mai făcut tânărul Henry Perowne ca s-o ajute pe această frumoasă femeie suferind de apoplexie hipofizară să-şi recapete vederea? A dat o mână de ajutor la mutarea corpului ei anesteziat de pe targă pe masa de operaţie. Urmând instrucţiunile rezidentului, a tras câmpurile sterile pe mânerele lămpilor. A privit cum cele trei braţe ale fixatorului cranian erau prinse strâns pe capul ei. Din nou îndrumat de rezident, în timp ce Whaley ieşise un moment din sală, Henry i-a spălat gura lui Rosalind cu săpun antiseptic, ocazie cu care a remarcat dantura ei perfectă. Mai târziu, după ce domnul Whaley a făcut o incizie în gingia superioară şi a îndepărtat faţa de pe orificiile pasajelor nazale, desprinzând mucoasa nazală de pe sept, Henry a ajutat la poziţionarea masivului microscop operator. Nu exista un ecran pe care să urmăreşti imaginile – tehnologia video era nouă pe atunci şi avea să mai treacă ceva timp până să fie instalată în sala de operaţie. Dar, pe parcursul operaţiei, l-au lăsat să se uite prin ochelarii amplificatori ai medicului specialist. Henry l-a urmărit pe Whaley croindu-şi drum spre sinusul sfenoidal, după ce îi îndepărtase peretele frontal. Apoi a cioplit şi a forat cu multă abilitate în baza osoasă a fosei pituitare pentru a da la iveală, în mai puţin de patruzeci şi cinci de minute, glanda roşiatică, uşor inflamată, din interior.

Perowne a observat atent incizia fermă a bisturiului şi a văzut valurile de cheaguri întunecate la culoare şi tumoarea galbenă, de consistenţa terciului de ovăz, dispărând în aspiratorul lui Whaley. Brusc, a apărut un lichid limpede – fluidul spinal cerebral – şi chirurgul a decis să preleveze o grefă de grăsime abdominală pentru a opri scurgerea. A făcut o mică incizie transversală în abdomenul inferior al lui Rosalind şi, cu o pereche de foarfece chirurgicale, a extras o bucată de grăsime subcutanată pe care a lăsat-o să cadă într-o tăviţă renală. Cu infinită delicateţe, grefa a fost introdusă prin nas până în ceea ce mai rămăsese din sinusul sfenoidal, apoi fixată cu tampoane nazale.

Eleganţa întregii proceduri părea expresia unei strălucite contradicţii: remediul era simplu ca o treabă de instalator, elementar ca desfundarea unei scurgeri – odată diminuată presiunea asupra nervilor optici, pericolul care plana asupra vederii lui Rosalind dispăruse. Cu toate acestea, a-ţi face drum până într-un loc atât de îndepărtat şi de ascuns din cap era o probă de măiestrie tehnică şi de concentrare. Să pătrunzi direct prin faţă, să îndepărtezi tumoarea prin nas, să readuci pacienta la viaţa ei de dinainte, fără dureri sau infecţii, să-i redai vederea reprezenta un miracol al ingeniozităţii umane. Aproape un secol de eşecuri şi reuşite parţiale se întindea în spatele acestei proceduri, un secol în care alte căi au fost încercate şi apoi abandonate, decenii de invenţii recente care au făcut posibilă o asemenea operaţie, inclusiv microscopul acesta şi lămpile cu fibre optice. Procedura era umană şi în acelaşi timp îndrăzneaţă – spiritul de generozitate animat de curajul unui număr pe sârmă la circ. Până în acel moment, intenţia lui Perowne de a deveni neurochirurg fusese un pic teoretică. Alesese creierul pentru că i se păruse mai interesant decât vezicile sau articulaţia genunchiului. Acum, ambiţia i se transformase într-o dorinţă arzătoare. Când Whaley a început să închidă şi chipul, chipul acesta deosebit şi frumos a fost recompus fără nici cel mai mic semn care să-l desfigureze, a simţit cum îl cuprinde agitaţia în faţa a ceea ce avea să urmeze şi nerăbdarea de a dobândi mai repede toate aceste abilităţi. Se îndrăgostea de viaţa care i se deschidea în faţă. Şi, evident, se îndrăgostea de Rosalind. Două lucruri inseparabile. În exaltarea sa, îi mai rămăsese şi un pic de dragoste pentru maestrul însuşi, domnul Whaley, care îşi încovoia silueta masivă peste lucrarea sa minuţioasă şi precisă, respirând zgomotos în spatele măştii chirurgicale. Când a fost sigur că a îndepărtat complet tumoarea şi cheagurile de sânge, a plecat să se ocupe de alt pacient. Rămânea în sarcina rezidentului vânător de fuste să reconstituie frumoasele trăsături ale lui Rosalind.

Era, oare, deplasat să se înfiinţeze în sala de reanimare, la ora asta, în aşa fel încât să fie prima persoană pe care ea s-o vadă când îşi va reveni? I-a trecut oare prin cap că Rosalind, cu simţurile învăluite într-o uşoară ceaţă provocată de morfină, o să-l observe şi o să cadă în extaz? Aşa cum se va dovedi, anestezistul cel ocupat şi echipa sa l-au trimis pe Perowne la plimbare. I s-a spus să se facă util în altă parte. Dar el a zăbovit şi a rămas puţin în spatele ei când a început să se trezească. Cel puţin a văzut-o când a deschis ochii, i-a văzut faţa imobilă când s-a chinuit să-şi amintească locul în cursul propriei existenţe, i-a văzut zâmbetul prudent, dureros când a început să înţeleagă că îi revenea vederea. Deocamdată nu perfectă, dar în câteva ore va fi, cu siguranţă.

Câteva zile mai târziu chiar s-a făcut util – i-a scos copcile de pe interiorul buzei de sus şi a dat o mână de ajutor la îndepărtarea tampoanelor nazale. A rămas după tură ca să stea de vorbă cu ea. Era o fiinţă retrasă, palidă la faţă din cauza chinurilor prin care trecuse, care stătea în capul oaselor, înconjurată de manuale groase de drept, cu părul strâns în două cozi grele, ca o şcolăriţă. Singurii ei vizitatori erau cele două fete studioase cu care împărţea un apartament. Pentru că încă avea dureri când vorbea, sorbea puţină apă între fraze. I-a spus că, în urmă cu trei ani, pe când avea şaisprezece ani, mama sa murise într-un accident de maşină şi că tatăl ei era faimosul poet John Grammaticus, care se retrăsese într-un castel din Pirinei. Pentru a-i împrospăta memoria, Rosalind a menţionat „Muntele Fuji“, poezia antologată în toate ediţiile şcolare. Dar nu părea prea afectată că el nu auzise în veci de poezia respectivă sau de autorul ei. Cum nu-i păsa nici de mediul mai puţin exotic din care provenea Henry – o stradă de la periferie, din Perivale, pe care nu se întâmpla niciodată nimic, copil singur la părinţi cu un tată pe care nu şi-l amintea.

După ce povestea lor de dragoste a început cu adevărat câteva luni mai târziu, undeva către miezul nopţii, în cabina unui feribot, într-o iarnă când se îndreptau spre Bilbao, l-a tachinat în legătură cu „lunga şi strălucita sa campanie de seducţie“. O capodoperă de discreţie, cum a mai numit-o ea. Şi tot ea a fost cea care a stabilit ritmul şi maniera de abordare. El şi-a dat seama ce repede şi cât de uşor ar putea s-o sperie. Izolarea ei nu a încetat odată cu părăsirea secţiei de neurochirurgie. Era mereu prezentă, un soi de prudenţă care punea frâu spontaneităţii, care atenua emoţiile. Îşi ţinea sub control propria tinereţe. O propunere bruscă de a ieşi la un picnic, sosirea neaşteptată a unui vechi prieten, nişte bilete la film pentru diseară o tulburau. Până la urmă putea să spună da la toate trei, dar prima reacţie era de refuz, o încruntare ascunsă. Pe atunci se simţea mai bine în compania cărţilor ei de drept, în cazul de mult închis al lui Donoghue versus Stevenson. O asemenea neîncredere în faţa vieţii ameninţa să-l vizeze şi pe el în eventualitatea unei mişcări nechibzuite. Avea de-a face cu două femei şi, pentru a câştiga încrederea fiicei, trebuia să ştie şi să accepte tot ce ţinea de mamă. O fantomă căreia trebuia, la rândul ei, să-i faci curte.

Şi nu o plângea pe Marianne Grammaticus cât o aducea în discuţie. Era o prezenţă care impunea constant rezervă, care veghea asupra fiicei ei şi care părea că trăieşte odată cu ea. Acesta era secretul introvertirii şi al prudenţei lui Rosalind. Moartea ei era prea absurdă ca să fie credibilă – un beţiv care trecuse noaptea pe roşu, undeva lângă Victoria Station – şi timp de trei ani de zile, într-o anumită măsură, Rosalind nu a acceptat-o. A rămas într-un soi de contact mut cu un prieten imaginar. Raporta totul la mama ei, căreia îi zisese întotdeauna pe nume, chiar şi când era mică. Îi vorbea mereu lui Henry despre ea, o menţiona adesea în trecere şi îşi imagina reacţiile ei. Lui Marianne i-ar fi plăcut la nebunie, spunea Rosalind despre un film pe care tocmai îl văzuseră şi care le plăcuse. Sau: Marianne m-a învăţat să fac supa asta de roşii, dar niciodată n-o să-mi iasă aşa de bună cum îi ieşea ei. Sau, referindu-se la invazia Insulelor Falkland: ciudat e că n-ar fi fost împotriva acestui război. Pur şi simplu îl ura pe Galtieri. După mai multe săptămâni ale relaţiei lor – o relaţie plină de afecţiune, dar reţinută la nivel fizic – Henry a îndrăznit s-o întrebe pe Rosalind ce părere ar fi avut mama ei despre el. „Te-ar fi adorat“, a răspuns ea fără şovăială. Ceea ce a însemnat foarte mult pentru el, iar în noaptea care a urmat a sărutat-o cu o libertate neobişnuită. Ea a fost destul de receptivă, dar nu prea i s-a lăsat în voie şi, timp de aproape o săptămână, s-a declarat mult prea ocupată serile ca să-l vadă. Singurătatea şi munca se dovedeau mai puţin ameninţătoare pentru lumea interioară decât săruturile. El a înţeles că se afla în competiţie. Sigur că, prin firea lucrurilor, avea să câştige, dar numai dacă adopta ritmul lent, de modă veche, al unui loris⁵.

În cabina mişcătoare a feribotului, pe un pat îngust, problema a fost în sfârşit rezolvată. Lui Rosalind nu i-a fost uşor. Ca să-l iubească, trebuia să înceapă să-şi abandoneze statornicul ei prieten, mama. Dimineaţa, când s-a trezit şi şi-a amintit limita pe care o încălcase, a plâns – atât de bucurie, cât şi de supărare, după cum i-a mărturisit ea, prea puţin convingător. Fericirea părea să echivaleze cu trădarea unor principii, dar era inevitabilă.

S-au dus pe punte să privească răsăritul care învăluia portul. Era o lume aspră, străină. Rafalele de ploaie se abăteau asupra clădirilor joase de ciment ale vămii, apoi, luate de un vânt biciuitor, care şuiera printre cablurile de oţel, se izbeau de macaralele cenuşii. Pe cheiul unde se formaseră băltoace de apă, se zărea silueta solitară a unui bărbat în vârstă care înfăşura o frânghie grea pe un bolard. Purta o geacă de piele peste o cămaşă deschisă la gât. Un trabuc stins i se odihnea între buze. Când a terminat, s-a îndreptat încet spre magazia vămii, imun la vreme. S-au refugiat de frig coborând multele scări în adâncurile vâscoase ale vasului pentru a face iarăşi dragoste în spaţiul acela strâmt, după care au rămas nemişcaţi, în timp ce difuzoarele îi anunţau pe pasagerii fără maşini că trebuia să debarce neîntârziat. Încă o dată, ea a izbucnit în plâns şi i-a mărturisit că, în ultima vreme, nu mai reuşea să audă timbrul distinct al vocii mamei ei. Avea să fie o lungă despărţire. Multe clipe superbe precum aceasta vor fi umbrite. Chiar şi atunci, pe când zăceau îmbrăţişaţi, ascultând paşii şi chemările înfundate ale pasagerilor care se scurgeau pe coridor, Henry şi-a dat seama de gravitatea a ceea ce era pe cale să înceapă. Dacă intervenea între Rosalind şi fantoma ei, trebuia să-şi asume unele responsabilităţi. Încheiaseră un contract tacit. Pe scurt, dacă făcea dragoste cu Rosalind trebuia să se însoare cu ea. În locul lui, un bărbat normal s-ar fi panicat, dar simplitatea acestui aranjament l-a făcut fericit pe Henry.

Şi iat-o, după aproape un sfert de secol, cum începe să se trezească în braţele lui, conştientă că ceasul e gata-gata să sune. Răsăritul – eveniment în general rural şi o noţiune mai degrabă abstractă la oraş – va avea loc peste vreo oră şi jumătate. Oraşul are un apetit zdravăn pentru muncă în zilele de sâmbătă. La şase, pe Euston Road e deja trafic intens. Când şi când zgomotul unei motociclete se înalţă deasupra ansamblului, tânguindu-se ca nişte drujbe. Tot cam pe la ora asta se aud primele sirene ale poliţiei, cu variaţiile efectului Doppler⁶: deja nu mai e prea devreme pentru fapte reprobabile. În fine, ea se rostogoleşte cu faţa la el. Când se sărută, îşi imaginează ochii ei verzi căutându-i pe ai săi. Această latură a făpturii umane emană o căldură sociabilă. Ciclul banal al adormirii şi trezirii în beznă, sub acelaşi aşternut, cu o altă creatură, un mamifer palid, moale şi tandru, apropiindu-şi feţele într-un ritual al afecţiunii, concretizat în nevoia eternă de căldură, confort, siguranţă, încrucişându-şi membrele pentru a se trage mai aproape – o simplă consolare cotidiană, aproape prea evidentă, uşor de uitat în zori. A descris-o oare vreun poet? Nu momentul luat separat, ci repetiţia sa de-a lungul anilor. O s-o întrebe pe fiica sa.

— Am avut impresia că ai stat treaz toată noaptea. Că te-ai tot sculat şi băgat înapoi în pat, spune Rosalind.

— M-am dus jos pe la patru şi am stat de vorbă cu Theo.

— Ce face, e bine?

— Hmm.

Nu e momentul să-i povestească despre avion, mai ales că şi-a cam pierdut din importanţă. Cât priveşte episodul euforiei lui, n-are acum destulă imaginaţie pentru a-l zugrăvi. Mai târziu. O să-i spună mai târziu. Ea se trezeşte exact în clipa în care el se scufundă în somn. Şi erecţia i se măreşte, ca şi cum ai trage la nesfârşit aerul în plămâni. Fără să expiri. Poate e din cauza epuizării. Ori a unei abstinenţe de cinci zile. Totodată, simte o încordare familiară în felul în care ea se ghemuieşte mai aproape, arzându-l cu un exces de căldură. Nu se simte în stare să preia iniţiativa, preferă să se bazeze pe norocul său, pe nevoile ei. Dacă n-o să se-ntâmple, asta e. Nimic n-o să-l oprească să adoarmă.

Rosalind îl sărută pe nas.

— O să încerc să-l iau pe tata când ies de la slujbă. Daisy ajunge de la Paris pe la şapte. Te duci tu?

— Mm.

Daisy cea sensibilă, Daisy cea intelectuală, delicată, palidă şi corectă. Ce alt tânăr poet în devenire, absolvent de studii postuniversitare, mai poartă ţinute business cu fustă scurtă şi bluze albe, rareori bea şi funcţionează cel mai bine înainte de nouă dimineaţa. Fetiţa tatei, care a plecat de lângă el şi s-a transformat, încet-încet, la Paris, într-o femeie eficientă, aşteaptă să-i fie publicat primul volum de poezii în mai. Şi nu de vreo editură obscură, ci de o instituţie venerabilă din Queen Square, chiar vizavi de spitalul în care a clampat primul său anevrism. Până şi cârcotaşul de bunicu-său, care nu înghite deloc literatura contemporană, i-a trimis de la castelul lui o scrisoare aproape ilizibilă, care, după ce a fost descifrată, s-a dovedit entuziastă. Pe Perowne, care nu se pricepe la asemenea lucruri şi care, bineînţeles, se bucură pentru ea, l-au rănit versurile de dragoste, faptul că ea ştie atâtea sau că visează la trupurile bărbaţilor pe care el nu i-a cunoscut niciodată. Cine e nenorocitul ăsta a cărui tumescenţă seamănă cu „o stropitoare excitată “ ce se apropie de „o roză stranie“? Sau celălalt, care cântă sub duş „precum Caruso“ în timp ce-şi săpuneşte „ambele bărbi“? Trebuie să-şi controleze indignarea asta, care nu e tocmai o sensibilitate literară. Se străduieşte să-şi abandoneze posesivitatea paternă şi să vadă poeziile în propriii lor termeni. Îi place deja versul mai puţin sugestiv, dar destul de îngrijorător care consemnează „cum fiecare / roză creşte pe o tulpină ce mişună de rechin“. Tânăra palidă cu rozele ei n-a mai fost de mult acasă. Sosirea ei e o oază la capătul zilei.

— Te iubesc.

Nu e doar un simplu semn al afecţiunii pentru că mâna lui Rosalind coboară şi îl apucă strâns şi, fără să-i dea drumul, se întoarce, bâjbâie în spatele ei pentru a opri ceasul deşteptător, o mişcare complicată din cauza căreia muşchii ei încordaţi îşi transmit tremurul prin saltea.

— Mă bucur.

Se sărută şi ea spune:

— Eram pe jumătate adormită şi am simţit cum mă împungeai în spate.

— Şi cum a fost?

— M-a făcut să te doresc, şopteşte ea. Dar n-am mult timp. Nu pot să-ntârzii.

Ce seducţie simplă! Cum dorinţa i se împlineşte fără măcar să ridice un deget, spre invidia zeilor şi a despoţilor, Henry se trezeşte din uimire pentru a o cuprinde în braţe şi a o săruta adânc. Da, ea e gata. Şi astfel i se încheie noaptea şi începe ziua, la şase dimineaţa, întrebându-se dacă toată esenţa compromisului marital a fost abandonată neglijent într-o singură clipă: pe întuneric, în poziţia misionarului, în grabă, fără preludiu. Dar acestea sunt lucruri exterioare. Acum e eliberat de gânduri, de memorie, de secundele care trec şi de starea lumii. Sexul este un mediu aparte, care refractă timpul şi senzaţiile, un hiperspaţiu biologic la fel de îndepărtat de conştiinţă precum visele, ori ca apa de aer. Un alt element, cum spunea mama lui; ziua e cu totul alta, Henry, când te duci să înoţi. Şi ziua aceea e menită să fie diferită de toate celelalte.

1. (Aici) Spasm dureros.

2. În original, traffic warden – în Marea Britanie, agent civil de circulaţie, care verifică dacă maşinile sunt parcate legal.

3. La jocul de squash, zona T desemnează centrul terenului, aflat la intersecţia liniei centrale cu cea mediană. Este considerată zona ideală de aşteptare a mingii.

4. În dimineaţa zilei de 20 ianuarie 2003, poliţia londoneză a desfăşurat o acţiune de amploare la moscheea din Finsbury Park, în nordul Londrei, suspectată a fi centrul unei operaţiuni de falsificare a paşapoartelor pentru persoane care urmau să desfăşoare acţiuni teroriste.

5. Specie de primate mici, lente, din familia Lorisidae, întâlnite în India şi Ceylon, care trăiesc în copaci şi sunt active pe timpul nopţii.

6. Christian Johann Doppler (1803-1853) a stabilit, în urma cercetărilor efectuate între anii 1842 şi 1845, efectul care îi poartă numele: variaţia frecvenţei unei unde emise de o sursă de oscilaţii, dacă aceasta se află în mişcare faţă de receptor; astfel, sunetele par mai ascuţite în apropiere, respectiv mai grave în depărtare.