Honoré de Balzac, Le Colonel Chabert

© 2002, 2015 by Editura POLIROM, pentru prezenta  traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5846-6

ISBN PDF: 978-973-46-5847-3

ISBN print: 978-973-46-5776-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Visual Press/Northfoto

Lucrare apărută cu acordul COPYRO – Societate de Gestiune a Drepturilor de Autor

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Celebrul romancier şi dramaturg HONORÉ DE BALZAC s-a născut la 20 mai 1799, la Tours. Şi-a început cariera literară devreme, cu o operă comică, Le Corsaire, inspirată din opera lui Byron. A continuat cu o tragedie în cinci acte, Cromwell. Între timp îşi începe, fără prea mare succes, cariera de editor. Adevărata intrare în viaţa literară o face cu Şuanii (1829), operă cu care debutează şi cunoscuta La Comédie humaine, o serie de romane şi nuvele din care fac parte celebrele Eugénie Grandet (1833), Moş Goriot (1835), Iluzii pierdute (1837), César Birotteau (1837). În această perioadă o cunoaşte pe Éveline Hanska, cu care, printre altele, poartă o intensă corespondenţă ce va sta la baza unui volum de scrisori publicat postum. Continuă să publice intens, notabile fiind volumele O afacere tenebroasă (1841), Verişoara Bette (1847), Ursule Mirouët (1841), Strălucirea şi suferinţele curtezanelor (1839-1847). În 1850, după o relaţie îndelungată, se căsătoreşte cu Éveline Hanska. Moare în acelaşi an, trădat de o sănătate precară.

Doamnei CONTESE IDA DE BOCARMÉ,
născută DU CHASTELAR

— Poftim! Iar gioarsa a bătrână!

Această exclamaţie scăpa unui practicant din tagma celor cărora prin birourile avocăţeşti li se spune băieţi de alergătură şi care în clipa aceea muşca tocmai cu mare poftă dintr-o bucată de pâine; ciuguli un pic de miez să facă un cocoloş şi-l azvârli în joacă prin ochiul unei ferestre de care se sprijinea. Bine ţintit, cocoloşul zvâcni îndărăt până aproape la înălţimea ferestrei, după ce lovise pălăria unui necunoscut, care străbătea curtea unei case de pe strada Vivienne, unde locuia maestrul Derville, avocat¹.

— Haide, Simonnin, lasă gogomăniile, că te dau afară! Cât de sărac ar fi un client, e şi el om, ce naiba! zise întâiul-secretar, întrerupându-se din socotitul unui cont de cheltuieli.

Băiatul de alergătură e îndeobşte, aşa cum era Simonnin, un băiat de treisprezece-paisprezece ani, pus, în toate birourile avocăţeşti, sub autoritatea nemijlocită a întâiului-secretar, căruia îi duce comisioanele şi scrisorelele de dragoste, odată cu notificările pe la portărei şi hârtiile la tribunal. Seamănă cu ştrengarul Parisului, prin apucăturile sale, şi slujba îl învaţă fel de fel de tertipuri avocăţeşti. Copilul acesta e aproape întotdeauna fără milă, fără înfrânare, de nedomolit, scornitor de cuplete, pus pe zeflemea, lacom şi puturos. Totuşi, mai toţi micii practicanţi au o mamă bătrână, care stă undeva la al cincilea etaj şi cu care ei împart cei treizeci sau patruzeci de franci cât câştigă pe lună.

— Dacă-i om, de ce-i spuneţi gioarsă bătrână? făcu Simonnin, cu aerul unui şcolar care îşi prinde dascălul cu mâţa-n sac.

Şi se apucă din nou să-şi mănânce pâinea şi brânza, rezemându-se de tocul ferestrei, fiindcă se odihnea de-a-mpicioarelea ca şi caii de birjă, cu un picior săltat de la pământ şi sprijinit pe celălalt, de vârful pantofului.

— Ce festă am putea să-i jucăm chisnovatului ăstuia? vorbi în şoaptă cel de al treilea secretar, numit Godeschal, oprindu-se în mijlocul motivării unei acţiuni, aşternută pe hârtie de către cel de al patrulea secretar şi ale cărei copii erau făcute de către doi novici veniţi din provincie. Apoi, continuă să dicteze: …Dar, în nobila şi binevoitoarea sa înţelepciune, Maiestatea Sa Ludovic al optsprezecelea (pune totul în litere, hei, Desroches, savantule, care scrii acţiunea!), în clipa când a luat din nou în mâini frânele regatului său, a înţeles… (oare ce-a înţeles farsorul ăsta umflat?) înalta misiune la care era chemat de către divina Providenţă!… (semn de exclamaţie şi şase puncte: cei de la tribunal sunt destul de pioşi ca să ni le îngăduie), şi primul său gând a fost, aşa cum dovedeşte data ordonanţei mai jos arătate, să înlăture nenorocirile pricinuite de întristătoarele şi cumplitele dezastre ale vremilor noastre revoluţionare, înapoind credincioşilor şi numeroşilor săi servitori (numeroşilor e o linguşire care trebuie să placă tribunalului) toate bunurile lor nevândute, fie că se află în domeniul public, fie că se află în domeniul ordinar sau extraordinar al coroanei, fie, în sfârşit, că se află în dotarea aşezămintelor publice, căci noi suntem şi ne socotim în măsură a susţine că acesta este spiritul şi sensul faimoasei şi atât de loialei ordonanţe dată în… – Aşteptaţi niţel, zise Godeschal celor trei secretari, afurisita asta de frază mi-a umplut toată pagina. – Ei bine, urmă el, umezind cu limba colţul dosarului, ca să poată întoarce fila groasă a colii timbrate, ei bine, dacă vreţi să-i jucaţi o festă, spuneţi-i că patronul nu poate sta de vorbă cu clienţii decât între două şi trei dimineaţa; vedem noi dacă o să mai vină potlogarul ăsta bătrân!

Şi Godeschal reluă fraza începută:

— …dată în… Aţi scris? întrebă el.

— Da, strigară cei trei copişti.

Toate mergeau laolaltă – acţiunea, sporovăiala şi uneltirea.

— Dată în… Hei, taică Boucard, când s-a dat ordonanţa? Trebuie să punem punctul pe i, lua-o-ar Scaraoţchi s-o ia! Asta lungeşte pelteaua.

— Lua-o-ar Scaraoţchi s-o ia! repetă unul dintre copişti, fără să-i lase răgaz lui Boucard, întâiul-secretar, să răspundă.

— Cum, dumneata ai scris şi asta? pufni Godeschal, uitându-se la unul dintre nou-veniţi cu un aer sever şi zeflemitor totodată.

— Te cred, zise Desroches, cel de-al patrulea secretar, aplecându-se peste copia vecinului. A scris: Trebuie să punem punctul pe i, şi Scaraoţchi cu k.

Toţi secretarii izbucniră într-un hohot răsunător de râs.

— Cum, domnule Huré, dumneata iei cuvântul Scaraoţchi drept un termen juridic, şi mai spui că eşti din Mortagne! strigă Simonnin.

— Şterge bine asta! rosti întâiul-secretar. Dacă judecătorul însărcinat să cerceteze dosarul vede aşa ceva are să spună că am luat-o razna! O să-i pricinuieşti neplăceri patronului. Haide, nu mai face asemenea boacăne, domnule Huré! Un normand nu se gândeşte aiurea atunci când aşterne pe hârtie o acţiune. Asta e prezentaţi arm’! al breslei noastre.

— Dată în… în? întrebă Godeschal. Spune-mi odată, Boucard, când?

— Iunie 1814, răspunse întâiul-secretar, fără să-şi lase treaba.

O bătaie în uşă curmă fraza acestei prolixe acţiuni. Cinci secretari rânjind cu gura până la urechi, cu ochii vioi şi batjocoritori, cu părul încreţit, ridicară nasul spre uşă, după ce strigaseră toţi cu glas de ţârcovnic: Intră. Boucard rămase cu faţa îngropată într-un morman de acte, numite în graiul tribunalului flecuşteţe, şi îşi văzu mai departe de contul de cheltuieli la care lucra.

Biroul era o încăpere mare, cu clasica sobă ce împodobeşte toate lăcaşurile chiţibuşăriei avocăţeşti. Burlanele străbăteau în diagonală odaia, până la un şemineu scos din folosinţă, pe marmura căruia se vedeau felurite bucăţi de pâine, triunghiuri de brânză de Brie, cotlete de purcel proaspăt prăjite, pahare, sticle şi cana cu cacao a întâiului-secretar. Mirosul acestor lucruri de-ale gurii se amesteca atât de bine cu mirosul puturos al sobei încălzite peste măsură, cu izul specific birourilor şi hârţoagelor, încât nici duhoarea unei vulpi nu s-ar mai fi simţit acolo. Podeaua era acoperită de noroiul şi zăpada aduse de secretari. Lângă fereastră se găsea masa de scris cu rulou a întâiului-secretar, având masa celui de al doilea secretar lipită de ea. În acea clipă, al doilea secretar tocmai făcea tribunalul. Să tot fi fost între opt şi nouă dimineaţa. Încăperea avea drept singure podoabe acele mari afişe galbene care vestesc sechestre imobiliare, vânzări, licitaţii între majori şi minori, adjudecări definitive sau în curs – gloria birourilor avocăţeşti! În spatele întâiului-secretar se aflau nişte rafturi uriaşe care acopereau peretele de sus până jos, cu fiece despărţitură burduşită de dosare, din care atârnau puzderie de etichete şi capete de sfoară roşie, ce dau o înfăţişare specială dosarelor de procedură. Rafturile de jos erau pline de cartoane îngălbenite de atâta hărtăneală, cu hârtie albastră pe cotoarele unde se citeau numele clienţilor simandicoşi, ale căror afaceri grase tocmai se puneau pe roate. Geamurile murdare ale ferestrei abia lăsau să pătrundă lumina zilei. De altminteri, în luna februarie există foarte puţine birouri la Paris unde să poţi scrie fără o lampă înainte de ceasurile zece dimineaţa, căci în toate domneşte o delăsare lesne de înţeles: toată lumea le trece pragul, dar nimeni nu zăboveşte aici, nici un interes personal nu se leagă de ceea ce este atât de banal; nici avocatul, nici împricinaţii, nici secretarii nu ţin la eleganţa unui loc care pentru unii este un loc de învăţătură, pentru alţii un loc de trecere, iar pentru maestru un laborator. Mobilierul slinos se transmite din avocat în avocat, cu atâta scrupuloasă evlavie, încât în unele birouri mai afli cutii cu rămăşiţe, peceţi pentru şnuruială, dosare rămase de la procurorii de la Chlet, prescurtare a cuvântului Châtelet, jurisdicţie care în vechea aşezare a lucrurilor reprezenta actualul tribunal de primă instanţă. Acest birou întunecos, năpădit de praf, avea, aşadar, pentru împricinaţi, aidoma tuturor celorlalte, ceva respingător, ce făcea din el una dintre cele mai hidoase monstruozităţi pariziene. Desigur, dacă sacristiile igrasioase, unde rugăciunile se cântăresc şi se plătesc ca nişte mirodenii; dacă dughenele de haine vechi, unde se leagănă zdrenţe care veştejesc toate iluziile vieţii, arătându-ne cum sfârşesc bucuriile noastre; dacă aceste două cloace ale poeziei n-ar exista, un birou avocăţesc ar fi cea mai oribilă dintre toate dughenele din societatea noastră. Dar la fel se înfăţişează un tripou, un tribunal, un birou de loterie şi un bordel. De ce? Poate că în aceste locuri, drama, petrecându-se în sufletul omului, face să nu-i mai pese de nimic din jur; ceea ce ar explica deopotrivă simplitatea marilor gânditori şi a marilor ambiţioşi.

— Unde mi-e briceagul?

— Lasă-mă să mănânc!

— Du-te naibii, am picat cerneală pe hârtie!

— Ssst, domnilor!

Aceste felurite exclamaţii izbucniră în acelaşi timp, în clipa când bătrânul împricinat închise uşa cu acel soi de umilinţă care dă omului nenorocit o nefirească stânjeneală în mişcări. Necunoscutul încercă să zâmbească, dar muşchii feţei îi căzură, după ce căutase zadarnic o umbră de bunăvoinţă pe chipurile neînduplecat de nepăsătoare ale celor şase secretari. Deprins, fără îndoială, să judece oamenii, se adresă pătruns de politeţe băiatului de alergătură, sperând că, fiind el însuşi un cal de bătaie, o să-i răspundă cu blândeţe.

— Domnule, patronul dumneavoastră poate fi văzut?

Poznaşul de Simonnin nu-i răspunse bietului om decât lovindu-se uşurel şi repetat cu degetele mâinii stângi peste ureche, ca şi cum ar fi spus: Sunt surd.

— Ce doreşti, domnule? glăsui Godeschal care, punând această întrebare, înfuleca dintr-o bucătoaie de pâine cât o ghiulea de tun, îşi juca briceagul prin aer şi îşi încrucişa picioarele, ridicându-l până la înălţimea ochilor pe cel de deasupra.

— E-a cincea oară că vin aici, domnule, răspunse răbdătorul oaspe. Doresc să vorbesc cu domnul Derville.

— Vreo pricină?

— Da, dar nu pot să-i spun decât dumnealui…

— Patronul doarme; dacă doreşti să-i cunoşti părerea privitor la niscaiva încurcături, dumnealui nu s-apucă serios de treabă decât la miezul nopţii. Dar dacă vrei să ne spui ce te aduce încoace, am putea şi noi, la fel ca dumnealui, să…

Necunoscutul rămase neclintit. Se uită umil în jurul său, ca un câine care, furişându-se într-o bucătărie străină, se teme de bătaie. Mulţumită situaţiei lor, secretarii nu ştiu niciodată ce-i frica de hoţi, aşa că nu avură nici cea mai mică bănuială în privinţa omului cu gioarsa lui de pelerină şi-l lăsară să cerceteze încăperea, prin care căuta zadarnic un scaun să se odihnească, fiindcă era vizibil obosit. Ca un făcut, avocaţii nu prea lasă scaune în birourile lor. Clientul de rând, sătul să aştepte în picioare, pleacă mormăind, numai că astfel cruţă un timp care, după vorba unui vechi procuror, nu intră în onorar.

— Domnule, răspunse el, am avut cinstea să vă previn că nu pot înfăţişa cazul meu decât domnului Derville; o să-l aştept să se scoale din somn.

Boucard isprăvise cu socotitul. Adulmecând aroma ceştii cu cacao, îşi părăsi jeţul de trestie, veni lângă şemineu, îl măsură din ochi pe bătrân, îi privi pelerina şi făcu o strâmbătură cu neputinţă de zugrăvit în cuvinte. Cugetă pesemne că, oricum l-ar suci pe acest client, n-ar fi chip să scoată un bănuţ de la el; şi atunci interveni scurt, cu gândul să descotorosească biroul de un asemenea client.

— Dânşii au spus adevărul, domnule. Patronul nu lucrează decât noaptea. Dacă e vorba de ceva grav, te sfătuiesc să revii la ceasurile unu din noapte.

Împricinatul se uită cu un aer tâmp la întâiul-secretar şi rămase nemişcat o clipă. Obişnuiţi cu toate schimbările zugrăvite pe chipul omenesc şi cu ciudatele toane pricinuite de nehotărârea ori de îngândurarea ce caracterizează pe cei puşi pe procese, secretarii îşi văzură mai departe de mâncare, mestecând la fel de zgomotos ca şi caii la iesle, fără să le mai pese de bătrân.

— O să vin astă-seară, domnule, spuse într-un târziu bătrânul care, cu o îndărătnicie proprie oamenilor nenorociţi, ţinea parcă să prindă lumea cu mâţa în sac.

Singura epigramă îngăduită Mizeriei este să silească Justiţia şi Binefacerea la tăgăduieli nedrepte. Când nenorociţii au obligat Societatea să-şi recunoască minciuna, se aruncă plini de şi mai multă ardoare la sânul lui Dumnezeu.

— Un căpos nemaipomenit, păi nu? făcu Simonnin, fără să aştepte ca bătrânul să fi închis uşa.

— Parcă taman a ieşit din groapă, adăugă ultimul secretar.

— Vreun colonel care reclamă niscaiva drepturi rămase neplătite, spuse întâiul-secretar.

— Nu, e un fost portar, zise Godeschal.

— Te prinzi cu mine că-i nobil? strigă Boucard.

— Mă prind că a fost portar, i-o întoarse Godeschal. Numai portarii au parte pe lumea asta de asemenea pelerine ponosite, soioase şi cu poalele ferfeniţă, ca a bătrânelului de adineauri. Nu i-aţi văzut încălţările scâlciate, care iau apă, nici legătura de la gât ce-i ţine loc de cămaşă? Ăsta a dormit pe sub poduri.

— Ar putea să fie nobil şi totuşi să fi tras cordonul soneriei ca portar, exclamă Desroches. S-a mai văzut.

— Nu, îşi reluă vorba Boucard în râsetele celorlalţi; eu susţin că a fost berar în 1789 şi colonel în timpul Republicii.

— Ah! pun rămăşag că vă duc pe toţi la un spectacol, dacă a fost soldat, zise Godeschal.

— Gata, se învoi Boucard.

— Domnule! domnule! strigă micul practicant, deschizând fereastra.

— Ce faci, Simonnin! se răţoi Boucard.

— Îl chem ca să-l întreb dacă-i colonel sau portar; el unul trebuie s-o ştie.

Toţi cei de faţă izbucniră în râs. Cât despre bătrân, acesta şi urca scara înapoi.

— Ce-o să-i spunem? mormăi Godeschal.

— Las’ pe mine! îl linişti Boucard.

Bietul om intră cu sfială, pogorând ochii în pământ, poate ca să nu-şi dea în vileag foamea, uitându-se cu prea multă lăcomie la atâtea bunătăţi.

— Domnule, i se adresă Boucard, eşti bun să ne spui numele dumitale, pentru ca patronul să ştie dacă…

— Chabert.

— Nu cumva colonelul mort la Eylau? întrebă Huré care nu deschisese gura până atunci şi ţinea morţiş să adauge şi el o batjocură peste toate celelalte.

— El însuşi, domnule, răspunse bătrânul cu o simplitate antică. Şi se retrase.

— Zât!

— Prăpăditul!

— Pff!

— Oh!

— Ah!

— Bu-um!

— Tii, caraghios bătrân!

— Trala, tralala!

— A picat mesa!

— Domnule Desroches, o să te duci la spectacol fără să scoţi un sfanţ din pungă, zise Huré celui de al patrulea secretar, dându-i peste umăr o scaltoacă în stare să doboare şi un rinocer.

Urmă un torent de strigăte, de râsete şi de exclamaţii, pentru zugrăvirea căruia ar fi nevoie de toate onomatopeele din graiul nostru.

— La ce teatru mergem?

— La Operă, sări întâiul-secretar.

— Mai întâi, interveni Godeschal, n-a fost vorba la care teatru. Pot, dacă vreau, să vă duc la madame Saqui².

— La madame Saqui nu-i un spectacol, bombăni Desroches.

— Păi, ce e un spectacol? reluă Godeschal. Să stabilim mai întâi faptele. Pe ce am pus eu rămăşag, domnilor? Un spectacol. Ce e un spectacol? Un lucru pe care îl vezi…

— Păi, dacă o iei aşa, o să ne-astupi gura ducându-ne să vedem cum curge apa pe sub Pont-Neuf! izbucni Simonnin, curmându-i vorba.

— Pe care îl vezi pe bani, zicea Godeschal înainte.

— Dar pe bani vezi o mulţime de lucruri care nu sunt un spectacol! Definiţia nu-i exactă, glăsui Boucard.

— Vreţi să mă ascultaţi?

— Ai luat-o razna, scumpule, spuse Boucard.

— La Curtius³ e un spectacol? stărui Godeschal.

— Nu, rosti întâiul-secretar, e un cabinet cu figuri.

— Pariez o sută de franci contra o para, susţinu Godeschal, că şi cabinetul lui Curtius, aşa cum e, merită numele de spectacol. Adică, un lucru de văzut la diferite preţuri, după cum diferă şi locul pe care vrei să stai…

— Şi ciribi-ciribaboi, făcu Simonnin.

— Vezi să nu-ţi ard vreo palmă! îl repezi Godeschal.

Secretarii ridicară din umeri.

— De altminteri, nici nu-i sigur că maimuţoiul ăsta bătrân nu şi-a bătut joc de noi, adăugă el, lăsându-şi baltă argumentaţia înăbuşită de râsetele celorlalţi secretari. Într-adevăr, colonelul Chabert a murit, nevastă-sa s-a recăsătorit cu contele Ferraud, consilier de stat. Doamna Ferraud este una dintre clientele noastre.

— Cauza se amână pe mâine, spuse Boucard. La treabă, domnilor! Ce naiba, ardem gazul de pomană! Isprăviţi cu acţiunea aia, trebuie musai să fie depusă înainte de şedinţa secţiei a patra. Procesul se judecă astăzi. Haide, daţi-i drumul!

— Dacă ar fi fost colonelul Chabert, nu i-ar fi repezit un picior în fund afurisitului de Simonnin, atunci când făcea pe surdul? rosti Desroches, găsind această observaţie mult mai concludentă decât cea a lui Godeschal.

— De vreme ce nu s-a hotărât în nici un fel, reluă Boucard, hai să luăm o lojă de rangul doi la Comedia Franceză, să-l pe vedem pe Talma⁴ în Nero. Simonnin o să se ducă la parter.

Zicând acestea, întâiul-secretar se aşeză la biroul său şi fiecare îi urmă pilda.

— Dată în iunie o mie opt sute paisprezece (totul în litere), zise Godeschal, aţi scris?

— Da, răspunseră ce doi copişti şi secretarul în seama căruia era originalul petiţiei, şi peniţele începură să scârţâie pe hârtia timbrată, umplând încăperea cu bâzâitul a o sută de cărăbuşi închişi de niscaiva şcolari în cornete de hârtie.

— Şi sperăm că domnii care alcătuiesc tribunalul… continuă el să dicteze. Staţi! Trebuie să recitesc fraza, nici eu nu mă mai înţeleg.

— Patruzeci şi şase… Asta trebuie să se întâmple des!… şi cu trei – patruzeci şi nouă⁵, mormăi Boucard.

— Sperăm, îşi reluă firul Godeschal după ce recitise totul, că domnii care alcătuiesc tribunalul nu vor fi mai puţin generoşi decât augustul autor al ordonanţei, şi că vor face dreptate în ce priveşte meschinele pretenţii ale administraţiei marii cancelarii a Legiunii de onoare, fixând jurisprudenţa în sensul larg pe care noi îl stabilim aici…

— Domnule Godeschal, vreţi un pahar cu apă? întrebă micul practicant.

— Pişicherul ăsta de Simonnin! pufni Boucard. Ascultă, pregăteşte-ţi telegarii cu două rânduri de pingele, ia pachetul ăsta şi dă o fugă până la Invalizi!

— Pe care noi îl stabilim aici, continuă Godeschal. Adăugaţi: în interesul doamnei… (scrieţi fără prescurtări) vicontese de Grandlieu…

— Cum, exclamă întâiul-secretar, te apuci de demersuri în procesul vicontesei de Grandlieu împotriva Legiunii de onoare, un proces susţinut de biroul nostru, cu onorariul fixat dinainte? Ah! găgăuţă cu fumuri! Ai bunătatea şi pune-mi deoparte copiile şi originalul, păstrează-mi-le pentru dosarul Navarreins împotriva Aşezămintelor⁶. E târziu, mai fac o scurtă întâmpinare, cu alde având în vedere, şi mă reped chiar eu la tribunal…

Această scenă înfăţişează una dintre miile de plăceri care, mai târziu, te fac să spui gândindu-te la tinereţe: „Erau vremuri frumoase!“

1. Personaj a cărui apariţie este frecventă în povestirile şi romanele din celebra Comedie umană.

2. Madame Saqui, celebră dansatoare şi acrobată din secolul XIX.

3. Philippe-Guillaume Mathé Curtius (1737-1794), creatorul unor celebre expoziţii ale figurilor de ceară.

4. François-Joseph Talma (1763-1826), celebru actor tragic francez din epocă, unul dintre favoriţii lui Napoleon.

5. Este vorba de numărul de rânduri. Spre deosebire de contemporaneitate, unde dimensiunile unui text sunt date de numărul de semne cu spaţii, în momentul istoric ce dă fundalul povestirii balzaciene, textul e plătit după numărul de pagini şi rânduri.

6. Personajul face referire la aşa-numitele Hospices, aşezăminte publice pentru îngrijirea săracilor şi a bolnavilor.