© 2015 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5544-1

ISBN PDF: 978-973-46-5545-8

ISBN print: 978-973-46-5458-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: fotografii de Florin Lăzărescu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FLORIN LĂZĂRESCU (n. 28 martie 1974, Doroşcani –Iaşi), prozator şi scenarist. Absolvent al Facultăţii de Litere, Universitatea „Al.I. Cuza”, Iaşi (1998). La Editura Polirom a mai publicat Ce se ştie despre ursul panda (roman, 2003), Trimisul nostru special (roman, 2005, 2014; unul dintre romanele cîştigătoare ale Marilor Premii pentru Literatură Est-Europeană, Frankfurt, 2006, fiind tradus în franceză, germană, spaniolă, italiană, slovenă, maghiară şi croată), Lampa cu căciulă (povestiri, 2009) şi Amorţire (roman, 2013). (Co)scenarist pentru Lampa cu căciulă (2006, în regia lui Radu Jude, cîştigător a peste 50 de premii pentru cel mai bun scurtmetraj la festivaluri internaţionale de film, printre care Sundance, SUA), O umbră de nor (2014, în regia lui Radu Jude; premieră la Cannes, în secţiunea Quinzaine des Réalisateurs) şi Aferim! (2015, în regia lui Radu Jude; Ursul de Argint la Berlinale pentru cea mai bună regie).

O nouă viaţă

M-am mutat la o nouă gazdă, nici nu mai ştiu a câta în ultimii paisprezece ani. O nouă viaţă, pot zice.

Am scăpat pe vecie – ah! ce-mi place cuvântul „vecie“ în cazul de faţă! – de vecinii mei ticăloşi.

Undeva între puşcărie şi Grădina Botanică, împărţeam cu doi tineri căsătoriţi o căsuţă veche, cu două camere, un hol, o bucătărie, o baie, câţiva şoareci şi mii de furnici. Au fost singurii oameni din viaţa mea cu care nu am găsit niciun fir comun de vorbă, nicio cale de conversaţie, în afară de facturile la întreţinere (calculate şi răscalculate aberant, până ajungeau la concluzii de genul că ei trebuie să plătească doar 37,2 % din factura de la gaz, pentru că au o cameră cu un metru pătrat mai mică). În rest, feţe încruntate fără motiv, uşi trântite intenţionat la miezul nopţii, cauciucurile bicicletei mele – sparte, cablul de la televizor – rupt, hârtia igienică – trântită în budă…

M-am jurat că la plecare:

a) îi trag tipului un pumn în faţă, iar femeii, un şut în cur.

b) le sparg toate farfuriile de la bucătărie.

c) le rup cablul de la televizor.

d) le înfund cu gumă de mestecat gaura cheii de la uşa pe care o încuiau şi când se duceau la baie.

Am pierdut ore întregi în ultimele luni – împreună cu soră-mea Otilia, care a stat şi ea o vreme cu mine – închipuindu-mi tot felul de scenarii răzbunătoare.

Azi, când m-am dus să-mi iau ultimele lucruri, mi-am zis: „Ia mai dă-i în mă-sa de tâmpiţi! O să mă răzbun scriind despre ei“.

Am încuiat uşa de la intrare şi am aruncat cheia într-un boschet, simţind mai mult ca niciodată splendoarea veciei care ne desparte.

La noua gazdă, un soi de pensiune cu trei etaje, populată de studenţi, cu baie şi bucătărie la comun, îmi place. Pentru că:

a) am apă caldă nonstop. La vechea gazdă nu exista decât o ţeavă cu apă rece, care îngheţa atunci când temperatura scădea sub 10 grade.

b) am cablu şi chiar funcţionează. (Mă rog, cablul ca obiect nu e al meu; mi l-a împrumutat noul vecin de cameră. Al meu nu mergea.)

c) nu mai aştept tramvaiul ca să merg la serviciu.

d) nu mai trebuie să-i găsesc fiului gazdei (un flăcău de 35 de ani, bondoc şi bleguţ din fire) ceva de lucru. Era un tip cu studii superioare (cum se recomanda; absolvent de IS), care nu ştia să facă altceva decât să-mi dea telefon ca să mă întrebe când îi dau banii pe luna viitoare. Să nu uit: mai cocheta cu o firmă de asigurări (de la care câştigase anul trecut vreo 20 de dolari) şi încerca să mă convingă cu un contract. În caz de mor, zicea el, cu nonşalanţă.

e) noua gazdă (o femeie la vreo patruzeci si cinci de ani) e vorbăreaţă. Am încredere în oamenii vorbăreţi. Ştii de unde să porneşti ca să te înţelegi cu ei.

Dezavantaje:

a) la noua gazdă e mai frig în cameră.

b) în curte există un câine-lup („blând, pâinea-lui-Dumnezeu!“), care nu latră decât la mine.

Dimineaţă am ieşit în vârful picioarelor, privind în stânga şi în dreapta, şi am rupt-o la fugă spre poartă. A ieşit naiba ştie de unde şi a năvălit după mine, lătrând înnebunit. Azi nu m-a prins.

Bobo

Am plecat de la Teo pe la 10 cu gândul să prind ultimul maxi-taxi. Cum am ieşit în stradă, a şi apărut unul în care era numai şoferul. Am plătit biletul şi m-am aşezat la întâmplare, undeva pe la mijloc.

La prima staţie au început să urce, unul câte unul, nişte hăndrălăi. Mi-e greu să descriu înfăţişarea lor de ocnaşi profesionişti (tatuaje, cicatrici, maiouri pe care puteai ghici urme de sânge închegat). Nici vorbă să fi fost simpli băieţaşi de cartier. Ca să mă fac înţeles, grăitor ar putea fi faptul că mă aşteptam ca ultimul om care urcă după ei să fie un poliţai cu mitralieră, însoţit de doi câini-lupi.

Şoferul (abia când l-am căutat din priviri, în speranţa de a cere ajutor la nevoie, am observat că e cea mai fioroasă făptură din maşină) a întrebat:

— Băieţi, sunteţi toţi nouă?! Mergem?

— Mergem, au răspuns în cor.

Şi a pornit o casetă cu manele.

— Bă, asta-i melodia lui Bobo! se-aude o voce din spate.

— Da, da, dă-o mai tare, să-i facem o bucurie!

Bobo era pe scaunul de lângă mine. Am remarcat cu coada ochiului că avea tatuat „MIRELA“ pe antebraţ. M-a inspectat din priviri, a pufnit un pic din nas înspre mine. Cred că m-a şi adulmecat cumva. Apoi a dat un semnal pocnind din degete şi au început cu toţii să cânte, să danseze, să bată din palme.

Ştiu de pe Discovery că – dacă eşti gazelă sau, mă rog, orice specie de erbivor – nu-i recomandat să o iei la fugă din faţa leului. Îl stârneşti chiar şi fără să-i fie foame. Mi-am zis că, dacă dau semne că vreau să cobor la prima, sunt iremediabil pierdut. Întâi trebuia să-l deranjez pe Bobo, apoi mai erau doi confraţi aşezaţi pe vine, lângă uşă.

La prima staţie, mi s-a spulberat şi ultima fărâmă de speranţă: doi călători întârziaţi, care au vrut să urce în maxi-taxi, au băgat capul pe uşă pentru o clipă şi au dispărut în viteză din cadru.

Exista un real conflict între calmul pe care doream să-l afişez şi ceea ce simţeam în interior. La o adică, era suficient ca unul dintre companionii mei de călătorie să şoptească „Bau!“ înspre mine şi aş fi făcut stop-cardiac instantaneu. Cum respiraţia mea aburise geamul, m-am gândit chiar şi să scriu „!!!ROTUJA“ cu degetul, însă n-am avut curajul să o fac.

— Tu de ce nu cânţi?! m-a întrebat Bobo, bătând din palme.

— Mă cam doare-o măsea, i-am explicat.

— Vai de capul tău! m-a deplâns el.

Cu inima în gât, am mers până unde trebuia să cobor şi i-am cerut şoferului, cu voce sugrumată, să oprească.

A oprit.

Bobo a pocnit din degete, a oprit muzica, s-a ridicat şi mi-a făcut loc politicos, îndemnându-i să se conformeze şi pe cei doi din faţa uşii, care nu s-au putut abţine de la comentarii contrariate:

— Ce-i, cine-i ăsta, băi?!

După ce uşa s-a închis în spatele meu, iar maxi-taxi-ul a demarat în viteză, mi-a venit brusc în minte un straniu ritual văzut pe Discovery: balena ucigaşă nu omoară niciodată ultima focă pe care o prinde într-o zi. Se joacă o vreme cu ea, apoi o conduce cu grijă la mal, o apără de celelalte balene, lăsând-o în libertate.

O banană

Aseară, în timp ce umblam bezmetic printr-o alimentară, memoria afectivă mi-a fost brusc deşteptată de imaginea unei banane verzi.

Mi-am amintit cum, în copilărie, am aşteptat să se coacă o banană. O cumpărase tata, după vreo două ore de stat la coadă. Mi-a explicat că, de fapt, bananele sunt galbene şi că-s mai bune coapte. Am pus-o pe fereastră şi o urmăream cu sufletul la gură de câteva ori pe zi.

Singura evoluţie a fost că s-a veştejit. După o săptămână, am mâncat-o aşa. Am hotărât atunci că bananele nu-s cine ştie ce chestie.

Acasă (deja numesc acasă noua mea gazdă!), ca o coincidenţă stranie, am auzit la ştiri că în zece ani e posibil să nu mai existe banane. Bananierii sunt atacaţi de o ciupercă letală.

Regina Angliei

Ies din magazin. În capul unor scări, văd o doamnă foarte în vârstă, încercând să le coboare. Împunge aerul cu vârful piciorului, apreciază înălţimea dintre ele şi se retrage indecisă. Cumva ca o pisică pe acoperişul fierbinte. Mă gândesc s-o ajut, dar mă simt deodată prost. Ea, îmbrăcată foarte elegant, cu pălărie pe cap, aducând a regina Angliei. Eu, în tricou, pantaloni scurţi şi şlapi.

— Vă ajut? o întreb totuşi.

Îmi răspunde din priviri, fără niciun cuvânt, ca şi cum răspunsul s-ar înţelege de la sine. Mă apropii şi mă prinde strâns de braţ. Mă arestează.

— Unde mergeţi? deschid eu o conversaţie.

— La staţia de tramvai, îmi arată ea înspre strada largă a Păcurariului.

Şase benzi, multe maşini mici, un tir staţionat, doi câini traversând în fugă, un om cu o uşă în spate, nicio staţie de tramvai.

Ocolim vreo două bălţi, ajungem în pas de melc la trecerea de pietoni.

— E roşu, o avertizez.

Aşteptăm.

— Mă duc la biserică, îmi explică ea.

— La care?

— Nu mai ştiu cum îi zice. Există una pe-aici. Ajung cu tramvaiul, îmi garantează ea.

Se face verde, traversăm atât de încet, încât am timp din nou să-mi închipui cât de ridicol sunt – văzut de pe trotuar – în tricou, pantaloni scurţi şi şlapi, la braţ cu regina Angliei.

Mă trage de-a lungul străzii vreo o sută de metri.

— Aici, zice.

— Aici, ce?

— Aici e staţia de tramvai.

„Păi, nici măcar nu e linie pe strada asta“, aş vrea să-i zic, dar mă abţin.

— Mi-am amintit. E pe Toma Cozma.

— Cine?

— Biserica.

— Aha… Păi, eu m-aş cam duce. Vă descurcaţi singură? o întreb.

— Desigur.

Mă duc la semafor, aştept culoarea verde. Când ajung în mijlocul străzii, arunc o privire spre „staţie“. Tocmai opreşte un maxi-taxi. Apare o mână care o trage înăuntru pe regina Angliei.

Navetistul

Se trezeşte pe la patru dimineaţa şi spune: „Uite, m-am trezit!“. Se îmbracă şi spune: „Uite mă-mbrac“. Cumva, dacă îl auzi din patul tău cald, te enervează. Îşi comentează fiecare mişcare, fiecare gest, mai puţin crucile din faţa icoanei, făcute rapid, încât degetele împreunate desenează mai degrabă un cerc imaginar în dreptul pieptului decât semnul consacrat al credinţei. Adică n-ai să-l auzi niciodată zicând: „Uite, mă rog!“. Doar ţi-l poţi închipui comentând. Cu capul plecat pentru câteva secunde, schiţează un fel de scuză: „Doamne, m-aş ruga mai mult, da’ pierd trenul!“. Mănâncă ceva pe fugă, apoi priveşte ceasul şi pleacă spunând: „Eu mă-ntorc diseară“. Iese trântind poarta şi tuşeşte zgomotos, ca şi cum ar încerca întunericul cu degetul, să vadă dacă nu mai este cineva pe drum, cu care să meargă până la gară.

„Acum e boierie“, ţi-ar spune. „Acum este şosea, o plăcere să mergi.“ Înainte era noroi mai sus de bocanci. Până la şosea, vreo patru kilometri, n-aveai cum străbate fără cizme la vreme de ploaie. A prins el timpuri şi mai şi, la începutul navetei, când nu erau nici măcar punţi peste şanţuri. „Acum e boierie. Am şosea pe la poartă!“, ţi-ar spune. Are şi autobuz care trece pe la poartă, dar, de cele mai multe ori, preferă să meargă pe jos opt kilometri până la tren. Abonamentul la autobuz costă aproape jumătate din salariul lui pe o lună. „Mersul pe jos e sănătate curată“, ţi-ar mai spune.

Azi nu e nimeni. Au făcut „ăştia“ şosea, au pus autobuz, dar navetiştii au cam dispărut. Pe timpul lui Ceauşescu, de exemplu, erau peste zece navetişti. Se întâlneau la ieşirea din sat, recunoscându-se unul pe altul în noapte pe baza unui sistem de fluierături. Fiecare navetist cu fluierătura lui specifică. „I-auzi-l. Ăsta-i Marin!“ Formau din mers o gaşcă. Dar abia când se mai lumina de ziuă ştiau cu exactitate câţi sunt.

Însă azi e singur. Grăbeşte pasul, de teamă să nu piardă trenul. Şi-a dezvoltat un ritm propriu, un fel de fugă reţinută, încât să pară că merge, când, de fapt, el aleargă. Parcurge cu pasul lui ţopăit cei opt kilometri şi se gândeşte. Dumnezeu ştie la ce se gândeşte. Nu-ţi spune niciodată. Când vorbeşte, formulează propoziţii precise, cu mesaje concrete. Asta pentru că problemele lui sunt extrem de concrete. „De unde/cum fac rost de bani pentru cutare lucru?!“, de exemplu. Când nu vede nicio soluţie concretă, o rezolvă sec: „Las’ că ne descurcăm noi!“. Oricum, n-ai să scoţi în veci de la el vreo chestie metafizică. Nu că n-ar avea şi astfel de dileme. „La câte belele sunt pe lumea asta, ar fi o indiscreţie inutilă să-ţi rosteşti şi gândurile ascunse“, pare să spună tăcerea lui.

Când trenul opreşte în gară, ocheşte din fugă vagonul în care e controlorul şi se urcă în capătul opus. Până la staţia de tranzit nu ajunge la el. Apoi coboară la următoarea şi fentează din nou controlorul. Îşi cumpără bilet doar când „e control civil“ şi, dacă acesta nu ajunge să-i composteze biletul, spune înciudat: „Mi-am luat bilet degeaba!“. Nu că i-ar face o plăcere deosebită să înşele CFR-ul, dar suma biletelor pe o lună, dus-întors, ar face un sfert din salariul lui. Aşa că alege „blatul“ sau merge „cu naşul“. Naşul nu se supără. „Câştigă şi el o pâine de aici.“ De când cu Uniunea Europeană, naşul e controlat de bani la intrarea şi la ieşirea din tură, dar nu-i o mare problemă. Vine cu nevasta sau un copil de-al lui, ca să ia mita de la navetişti. În felul ăsta, nu numai că are un salariu fix, ci şi „angajaţi“ care trăiesc de pe urma lui.

Dacă găseşte loc în tren, se aşază, îşi sprijină cotul de genunchi, pune capul în palmă şi adoarme într-un minut. Uneori stă aşa şi nu doarme, doar se preface, cât să nu se lege de el controlorul. Ajuns în Iaşi, o apucă pe jos până la serviciu, doi-trei kilometri. „Mersul pe jos e sănătate curată.“ Nu-i place să cheltuie bani de-aiurea. Uneori reuşeşte performanţa de a nu cheltui mai mult de zece lei pe săptămână. Mâncare are de-acasă.

A muncit în toate zonele din Iaşi. Practic, nu prea există stradă pe care să nu-ţi arate măcar un bloc la care să nu fi muncit. A participat la construcţia a tot felul de clădiri. „Am făcut şi vreo două facultăţi“, îi place să se laude în glumă. Are vreo cinci calificări. Dacă îi dai materiale, un plan şi timp, ar putea construi singur o casă, de la fundaţie şi până la acoperiş, de la casa scărilor până la faianţa din baie şi gresia de pe hol. După Revoluţie, a rămas să muncească cu fostul lui şef, care şi-a făcut propria firmă de construcţii. Îl plăteşte cu salariul minim pe economie, dar e om bun, „pâinea lui Dumnezeu“. Îl mai învoieşte uneori pentru munca la câmp, îi oferă o slujbă sigură. Prin alte părţi nu l-ar mai angaja nimeni. Mai are nouă ani până la o pensie la care visează ca la un concediu în paradis. E convins că vor da „ăştia“ o lege ca să iasă mai repede.

Se schimbă în salopetă, îşi pune fesul pe cap şi munceşte: mortar, faianţă, scări, mozaic etc. Şi aproape tot timpul vorbeşte. Lucruri concrete: „Mai trebuie ciment! Termin azi camera asta! Faianţa e sfărâmicioasă! Ai văzut meciul de aseară!? Am doi copii grozavi!“ etc. După opt ore, uneori zece, se schimbă de salopetă şi îşi reia pasul lui ţopăit, fuga lui reţinută, încât să pară că merge, când, de fapt, el aleargă. Să nu scape trenul. Aceleaşi fente cu naşul şi la întoarcere. Odată, soldaţi cu puşti de război, însoţiţi de câini-lupi, au oprit trenul în mijlocul câmpului, să controleze biletele oamenilor din trenul supraaglomerat. „Am fost singurul care a scăpat!“, se laudă el după ce a sărit din mersul trenului, a fentat soldaţii şi câinii, alegând peste câmp. E mândru şi acum, ca şi cum ar fi supravieţuit la Stalingrad.

Cei opt kilometri de la întoarcere îi parcurge de obicei cu o ocazie: o căruţă, o maşină, o remorcă. O fi mersul pe jos sănătate curată, dar şi ce-i prea mult strică. Acasă, mănâncă ceva pe fugă şi trebăluieşte prin curte, comentându-şi fiecare mişcare: „Am numărat găinile! Aia roşcată parcă-i nebună. S-a culcat în strujeni… Am tăiat lemne pentru mâine!“ etc. Apoi se strânge în casă, se mai uită la veşnicul TVR 1 şi discută cu soţia despre cum o să facă rost de bani: „Las’ că ne descurcăm noi!“. Se schimbă de haine: „Eu mă culc de-acum. Noaptea plec noaptea mă-ntorc!“. Pe la 11 stinge lumina şi se bagă în pat, nu înainte de a-şi desena cercul imaginar în dreptul pieptului, cu capul plecat pentru câteva secunde, schiţând un fel de scuză: „Doamne, m-aş ruga mai mult, da’ mâine dimineaţă mă trezesc la patru!“.

De patruzeci de ani – cu excepţia concediilor, a învoirilor şi a sărbătorilor legale –, cam aşa arată schema unei zile de lucru a tatălui meu…

Iar eu mă ocup de literatură!

Dus-întors

Nu ştiu cum îmi iese, dar aproape de fiecare dată când parcurg o distanţă mai lungă cu trenul dau peste câte un personaj de-ţi stă mintea-n loc (îmi amintesc în secunda asta şi de-o fază pe avion: o tipă drogată care stătea pe scaunul de alături vorbea cu mine în engleză, deşi era româncă, şi se comporta ca şi cum am fi împreună, făcându-mă de tot rahatul faţă de călători şi de stewardese: „Florin, I’m sick!“ – dar o las pe altă dată). Aşa, deci două personaje de pe ruta Iaşi-Bucureşti:

La dus.

Eram stresat că nu-mi scrisesem un articol pentru o revistă, n-aveam niciun chef, dar m-am forţat să-l scriu, fiindcă eram deja în întârziere. Până în Paşcani aveam o idee şi două rânduri. Când au început să se lege, a urcat în grabă un tip cam de vârsta mea, m-a ridicat şi s-a aşezat pe locul lui, la fereastră. Am mai scris trei cuvinte, tipul s-a răzgândit şi s-a dus la bar, de unde s-a întors cu o bere. Iar m-a frecat, şi-a reluat locul la fereastră. A început să bea berea cu sorbituri zgomotoase, în timp ce urmărea fiecare literă pe care o tastam.

Am făcut tot posibilul să-i dau de înţeles elegant că asta mă deranjează, dar nu s-a simţit de nicio culoare. Cu chiu cu vai am scris articolul, pe care sunt convins că, de plictiseală, tipul îl învăţase şi îl putea reproduce pe de rost.

Cu gândul că scap de el, am deschis un scenariu pe care îl aveam de citit în engleză. Da’ de unde, omul citea foarte bine şi în engleză! După vreo zece pagini de lectură în paralel cu mine, n-a mai rezistat şi a început să mă întrebe de personajele din scenariu:

— Dar ăsta cine-i? Dar de ce zice aşa?

M-am gândit să scap de el uitându-mă la un film. Am deschis unul la care, după câteva secunde, tipul îmi spune sec:

— L-am mai văzut pe ăsta! Nu-i aşa bun.

OK, mi-era indiferent, am deschis altul, numai să-l fac să tacă. A privit în linişte cam cinci minute, după care a început să pună întrebări idioate, anticipând următoarele secvenţe:

— Ce crezi, o să-l omoare? Dar de ce se duce ăla acolo?

Până la Bucureşti am văzut aşa vreo trei filme, timp în care, ori de câte ori trena acţiunea, tipul îmi spunea povestea vieţii sale. M-am despărţit de el în Gara de Nord şi i-am urat o viaţă fericită, bucuros că pot fuma, în sfârşit, o ţigară în linişte, dar tipul s-a mai întors o dată din drum, întrebându-mă încotro e metroul.

La întoarcere, altul.

Cam tot de o vârstă cu mine. La început nu părea un personaj, ci doar un călător liniştit. Butona la laptop, cu vreo două scaune mai în faţa mea. Apoi, cam după Ploieşti, a prins să se plimbe neliniştit pe culoar, încercând uneori să lege o conversaţie cu mine. M-a întrebat, de exemplu, dacă am net wireless, că el parcă ar prinde nu-ş’ ce reţea.

— N-am, i-am zis sec, întrebându-mă de ce Dumnezeu nu-şi găseşte ceva interesant de făcut pe laptop şi mă bate pe mine la cap.

Omul se plimba din ce în ce mai des, vorbea agitat la telefon, după care se aşeza cu faţa în palme, cu coatele pe măsuţă, stătea câteva zeci de secunde şi iar îşi relua plimbarea.

Dintr-o conversaţie purtată cu controlorul, m-am prins care era problema: tipul avea o îngrozitoare durere de dinţi. Am căutat prin geantă şi am scos victorios nişte pastile de algocalmin pe care le aveam întâmplător la mine. M-a refuzat nervos, ca şi cum eu eram vinovat de durerea lui, spunându-mi că mai luase deja patru pastile. Apoi, până la Iaşi, agitaţia lui a devenit panică.

A vorbit cam trei ore la telefon, anunţând că nu mai poate, ameninţând că se aruncă din tren, cerând să-l aştepte Salvarea în gară. Când nu vorbea la telefon, îmi solicita tot felul de detalii:

— Unde suntem? Mai avem mult până la Iaşi? Care-i distanţa de la gară până la spitalul de urgenţă? Aveţi în Iaşi spital de urgenţă?…

Cu alte cuvinte, n-am avut tihnă nici la dus, nici la întors, motiv pentru care m-am culcat duminică dimineaţă şi m-am trezit luni dimineaţă.

Spectacol

În buna tradiţie a studenţiei, uneori, seara pe la 8, ne strângem mai mulţi prieteni şi jucăm tenis cu piciorul în Parcul Expoziţiei din Copou. Pe cât de profi e fileul, pe atât de profani suntem noi la tenis. Dar există şi bucurii suplimentare, cum ar fi să umfli mingea fără ac de seringă sau să te cerţi cu gardianul public care găseşte în nu ştiu ce lege (una cu blocarea căilor de acces) subterfugii pentru a căpăta bani de-o bere.

Aseară am fost iertaţi de bere, datorită diplomaţiei lui Teo şi aburelii de a arăta cartea mea de vizită pe care scrie „relaţii cu presa“ (gardienii se tem de presă).

După tenis, mi-am tras sufletul la o bere în compania lui Padre, a lui Ionuţ şi a unui prieten de-al său, Dan.

Am rămas mască auzind că Dan e locotenent şi urmează să plece pentru şapte luni într-o misiune în Afganistan. A doua zi.

E nu ştiu cum ciudat să joci tenis, să bei bere, să ai impresia că trăieşti cât de cât într-o lume normală şi să-ţi dai seama că omul din faţa ta va sta şapte luni într-un loc unde poate da colţul în fiecare clipă, în timp ce tu o să joci în continuare tenis şi o să bei bere.

Am discutat despre religiile diferite, care fac oamenii diferiţi. Am căzut cu toţii de acord că asta-i situaţia, că mai bine de-atât nu se poate.

În drum spre casă, pe la două dimineaţa, Padre a tras o concluzie bestială, care poate fi folosită ca deviză de viaţă:

— Bă, ce spectacol e lumea! Să trăiesc 300 de ani şi tot nu m-aş plictisi!

Iar mie mi-a venit să chiui.

Tu singur

Fumam lângă magazinul Billa. Prin faţa mea, trei boschetari se trăgeau cu cărucioarele de la supermarket, transformate în trotinete. Unul – după ce mi-a cerut „măcar un leu“ – a plecat voios, cu un picior pe cărucior, cu celălalt făcându-şi vânt. Cânta într-un amestec de ritm gospel şi hip-hop: „Dumnezeuuu’/ Taatăl nostruuu/ Iisus Hristooos!“. Partea cu „Iisus Hristooos!“ cădea ca un refren, un soi de „Check it up!“. Probabil că peste zi, în timpul „serviciului“, îşi cânta versurile pe altă melodie. Acum, se distra. Îşi permitea să improvizeze.

E frustrant pentru mine că asemenea întâmplări par invenţii livreşti. Niciodată n-am reuşit să inventez lucruri mai şocante, mai absurde decât cele pe care le-am văzut cu ochii mei… Chiar acum câteva secunde a intrat Teo la mine în birou şi i-am povestit şi lui.

— Mă, tu ai făcut o obsesie cu boschetarii, ce tot scrii despre ei?!

N-am nicio obsesie. Mi se întâmplă. OK, sunt interesat de comportamentul lor. Îmi place să trag cu urechea la discuţiile lor. M-am întrebat şi eu de ce. Probabil pentru că ei reprezintă omul apropiat de „starea pură“, nepervertit de convenţiile sociale. Îi doare-n paişpe de ceea ce crede Lăzărescu, de literatură, de înjurăturile celor din jur.

Spre deosebire de bătrânul Will, pe mine omul mă încântă. Omul în singurătatea lui, omul în intimitatea lui, cu gândurile lui mărunte, aparent nesemnificative, nu faţa lui socială, nu funcţia pe care o ocupă.

Padre îmi povestea despre o colegă de liceu din Basarabia şi despre felul ei deosebit de a vorbi. După ce l-a urmărit cum epata el la o petrecere, recitând din García Lorca, în picioare pe masă, l-a întrebat:

— Da’ tu singur cine eşti?

Adică tu însuţi, fără vrăjeală. Îmi place întrebarea asta: „Da’ tu singur cine eşti?“.

Miezul zilei. La gard

Sunt acasă la ţară. Stau cu mama la gard, ne uităm de-a lungul drumului. Avem noi pur şi simplu obiceiul ăsta. Uneori nici măcar nu vorbim. Numai ne uităm.

Îl vedem pe Nea Mitică cum se apropie, purtând un sac aproape gol în spate. Se opreşte în dreptul nostru.

— Bună ziua. Ce mai faceţi, staţi la gard?

N-am înţeles niciodată de ce Nea Mitică şi tot neamul lui au obiceiul ăsta retoric de a completa „ce-mai-faci-ul“ cu ceea ce faci. „Ce mai faci, mănânci mere?“, dacă mănânci un măr. „Ce mai faci, mergi pe drum?“, dacă mergi pe drum. Parcă niciodată nu vrea să-ţi lase loc de răspuns.

— Da, stăm la gard, iese mama repede din încurcătură.

— Cald rău, cald, nu?

— Cam da, mă bag şi eu în vorbă.

— Ce ne facem? Nu mai mâncăm noi porumb anul ăsta, dă el o sentinţă.

Un alt obicei ciudat al lui Nea Mitică. Nu poate spune şi el „păpuşoi“, ca toţi oamenii din sat. Nu, el zice „porumb“, perfect articulat, ca la oraş.

— Poate o să mâncăm, cine ştie? îl încurajează mama.

— Ei, cine ştie?! Dumnezeu ştie, dar nu mai vrea să ne dea ploaie. Ne cam pârleşte Dumnezeu anul ăsta.

— Cam da.

— Dacă şi lumea s-a-nrăit, ce-o să facă şi Dumnezeu săracu’? Ne arde.

— Cam da.

— Oricum, şi dacă o să plouă cu lapte dulce, de-acum nu se mai face nimic, la ce arşiţă a fost. Amin cu porumbul!

Auzi vorbă la el, „să plouă“ în loc de „să ploaie“!

Omul îşi lasă sacul jos, îşi scoate pălăria din cap, se şterge pe chelie de sudoare. În sac parcă mişcă ceva.

— Dar ce-ai în sacul ăla? nu-şi poate reţine mama curiozitatea.

— Mâţa mea cea tărcată. Am prins-o mâncând un pui. Eu tot îl bănuiam de păcat pe vultur, până am prins-o. De-acum ce să mai fac cu ea, dacă s-a-nnădit la pui? Mă duc s-o omor la gârlă. Oricum, mai am una neagră, aia nu se dă la pui. E cuminte. Ştie că moartea doare. Rămâneţi sănătoşi.

Îşi trânteşte pălăria pe ochi, îşi ia sacul în spinare şi pleacă. Mâţa mai zvâcneşte din când în când. Ea nu ştie încă decât că viaţa doare.

Nu trece mult şi vine Victor, călare. Calul mic, slăbănog, mai degrabă catâr. El, lung, deşirat, trebuie să ţină picioarele înainte, ca să nu atingă pământul cu ele. Ne salută din mers.

— Stai un pic, opreşte-te! îl strigă mama.

— Aş sta, da’ nu pot.

— Numai un pic, că vreau să vorbesc ceva cu tine.

— Nu pot, tante. Nu pot!

— Hai, măi, că vreau să cumpăr de la tine o căruţă de lemne. De ce nu poţi?

— De calul ăsta, ’tu-i paştili mami lui!

— Da’ ce-are calul?

— Muşcă, dihania, uită-te la el!

Victor trage de hăţ, se opreşte pentru o secundă şi, într-adevăr, calul clănţăneşte cu dinţii în aer, stânga-dreapta, spre vârful picioarelor lui. Nu-i de stat cu el pe loc.

— Uite! Na! Aţi văzut ce face, dalacu’? întreabă el înciudat.

Ciudat obicei la oamenii ăştia care-şi înjură animalele folosind nume de boală. La capră îi zic „râie“. La vacă, „streche“. La cal, „dalac“. L-am auzit într-o zi pe unul care fugărea o găină numind-o „aviara dracu’!“.

— Da’ lasă – o asigură el pe mama, îndepărtându-se pe calul nervos –, vin eu cu o căruţă de lemne la poartă, săptămâna asta, şi ne înţelegem noi.

Pleacă şi mama, cu un semn de lehamite. Eu rămân la gard. Nu fac nimic. Îmi place să fac asta.

Apare nepotul lui Nea Mitică, cu o coasă pe umăr. Parcă m-aş feri de el, îi cam ştiu obiceiul. Vrea să vorbească mult, dar fără să spună nimic. Nu mă mai pot ascunde în curte, pentru că m-a văzut.

Se apropie mut, dă mâna cu mine, se holbează peste gard şi mă măsoară din cap până-n picioare. Pare cumva încurcat câteva secunde, insistă cu privirea asupra pantalonilor mei scurţi, apoi mă întreabă:

— Ce mai faci, ai chiloţi scurţi?

Începutul războiului

Zilele trecute m-a sunat Florin, un prieten din timpul facultăţii. Dincolo de prietenie, un personaj straşnic: când îl văd, îmi apare în minte tristeţea cu care a povestit că i-a murit un crap din iazul de acasă. Îmi şi închipui iazul lui din Burdujeni: câţiva metri pătraţi de apă, două-trei sălcii, patru crapi bătrâni şi sute de peştişori în care dau iama broaştele ţestoase. Habar n-am dacă broaştele ţestoase mănâncă peşte, dar aşa mi-a spus el.

A venit în Iaşi cu un regizor din Bucureşti, pentru a organiza un festival de film aici. I-am găzduit vreo două zile la mine. Am dormit şi pe jos, ca-n vremurile bune, şi tot ca-n vremurile bune am stat de vorbă până la 5 dimineaţa: starea filmului românesc, starea literaturii române, starea naţiunii…

Am aşteptat împreună, la o bere, în faţa televizorului, începutul războiului din Irak.

Primul roman

Prima mea carte adevărată: romanul Ce se ştie despre ursul panda. I-am văzut culoarea la Bucureşti, joi, într-o dubă. Şoferul mi-a aruncat în braţe un pachet cu vreo 25 de exemplare. Gen:

— Ia-le şi rade-o.

L-am desfăcut de nerăbdare, în drum spre târgul de carte, şi le-am scăpat pe jos în pasajul de la Universitate, pe scări. Ce reclamă mai bună decât să-ţi împrăştii cărţile în centrul Bucureştiului?

La sfârşitul zilei, aveam plănuit cu Robert un interviu TV, pe acoperişul Teatrului Naţional. Când m-am dus, s-a stârnit o furtună îngrozitoare, cu ploaie. Fugeau oamenii ca potârnichile. Totuşi, am făcut interviul: eu şi cu Robert sub o umbrelă, cameramanul, sub alta. Filmând prin două perdele de apă.

Nemurire

Mă întreabă cineva într-un interviu ca cine mi-aş dori să ajung.

Nu prea mi-am dorit să fiu altcineva în viaţă. În general, m-am simţit (şi mă simt) bine în propria-mi piele. Situaţiile de excepţie, cum e şi firesc, vin din copilărie.

După ce am citit Cei trei muşchetari, visam să fiu dacă nu D’Artagnan, Athos, Porthos sau Aramis, măcar un amărât de muşchetar. Mi-am încropit şi un soi de echipament de epocă, şi un soi de spadă, îmi respectam (şi încă îmi respect) cu sfinţenie cuvântul de onoare, dar tot nu mi-a ieşit. N-am reuşit să-mi câştig decât un singur tovarăş de arme, nici el prea încrezător în puterile noastre de a ajunge muşchetari, cu atât mai mult cu cât „oamenii lui Mazarin“ foloseau în loc de sabie vreo scândură smulsă de-a dreptul din gard sau bolovani de pe drum.

Zorro chiar am reuşit să mă conving o vreme că sunt, pe baza unor ochelari decupaţi cu foarfeca dintr-o haină oarecare din şifonier. Dar nu m-a ţinut decât până a descoperit mama materia primă pentru ochelarii lui Zorro: una dintre fustele ei.

Winnetou nici n-am îndrăznit să mă visez vreodată. Îl iubeam prea mult. Ce mai, îl adoram – Dumnezeul meu, Winnetou! Am plâns o după-amiază întreagă la moartea lui. N-am fost om juma’ de an. Nu-i vorbă, l-am mai întâlnit ca personaj şi în altă carte, Old Surehand, dar pentru mine deja murise pe bune la sfârşitul celui de-al cincilea volum din romanul care-i purta numele. Restul a fost ficţiune. Să-i fie sufletul liniştit pe veşnicele plaiuri ale vânătorii. Am zis!

Dar toate acestea sunt visuri normale de copil zăbăuc care citeşte cărţi pentru copii. Ce n-am să înţeleg în schimb e cum de mi-a plăcut mie Epopeea lui Ghilgameş. Cert e că, după ce am terminat-o, am rămas fascinat de încercarea lui de a ajunge nemuritor. Mai ales de proba supremă pe care trebuia să o treacă pentru asta: să nu mai adoarmă niciodată. Şi, spre deosebire de poveştile cu care eram obişnuit, eroul meu dă greş: adoarme. Iar zeul lui nu mai poate de bucurie şi de dispreţ: „Iată-l pe omul cel tare care caută nemurirea. Somnul, ca un vânt puternic, a năvălit asupra lui“.

Noaptea, fără să ştie părinţii mei, mă străduiam din răsputeri să-l răzbun pe Ghilgameş. Mă băgam în pat şi mă luptam cu somnul până când, înspre dimineaţă, cădeam butuc. Ai mei chiar mă considerau un leneş pe vremea aceea, dar habar n-aveau că dormeam doar câte două-trei ore. Puţin mi-a lipsit să fiu nemuritor!

Am crescut şi m-am deprins cu deliciul de nepreţuit al somnului. De vreo câteva săptămâni însă – ironia sorţii –, nu că nu vreau, nu mai pot să dorm. Mă trezesc noaptea, mă uit câte un ceas la bec şi apoi scriu poveşti. Am zis!

Autograf

La târgul de carte, într-un stand de câţiva metri pătraţi, era aşezat un bătrân scriitor. Pe masă avea stivuite vreo trei grămezi de cărţi de-ale sale. În spate, un afiş pe care scria:

ASTĂZI, MARELE SCRIITOR X (nu-i reţin numele) ACORDĂ AUTOGRAFE LA STAND!

Privea pierdut, cu capul în palmă, la mulţimea care i se perinda prin faţă, fără să-i acorde nicio atenţie.

Îmi promit că nu o să ajung niciodată în situaţia asta.

Animale de îngrijit

Unchii lu’ Ralu îşi petrec vacanţa în Italia şi i-au lăsat în grijă aşa:

a) un câine de rasă, la apartament;

b) un câine prăpădit şi două pisici relativ prăpădite, într-o grădină din Copou;

c) un câine de-a dreptul disperat, într-o grădină dintr-un sat aflat la zece kilometri de Iaşi.

Pisicile relativ prăpădite s-ar descurca şi singure, prin vecini. Cu cei trei câini e mai greu. Cocker-ul de la apartament abia vede. Trebuie plimbat şi hrănit zilnic. Câinele din afara oraşului e pe cât de disperat, pe atât de resemnat. La el ajunge Ralu o dată la trei zile. Pofta lui de mâncare nu poate fi comparată decât cu cea a unei specii conştiente că e pe cale de dispariţie. Oricâtă mâncare îi laşi, o termină pe loc. Nici nu l-am văzut, dar e uşor să mi-l închipui. Am avut şi eu odată unul asemănător care a mâncat într-o singură noapte zece pâini şi trei kilograme de peşte (cel puţin aşa pretinde vecinul meu păgubit).

M-am dus şi eu cu Ralu să hrănim câinele prăpădit. Dacă în privinţa mâncării mai poate să se plângă, îl invidiez sincer pentru peisajul de care are parte. După ce intri pe poartă, există o boltă cu viţă-de-vie lungă de vreo douăzeci de metri, vişini, zmeuriş etc. etc.

M-am înfipt din prima într-o tufă de zmeură şi am avut deodată senzaţia că cineva mă priveşte insistent, mă soarbe din ochi. Pofta mea de zmeură (ceva mai potolită decât a unei specii pe cale de dispariţie, dar demnă de un urs conştient că are parte de ultimele boabe pe anul curent) nu m-a făcut să scap de acea senzaţie (dacă nu metafizică, măcar explicabilă prin faptul că, în copilărie, am fost prins la furat diverse fructe prin curţile oamenilor).

Am ridicat, cu încetinitorul, ochii. La nici trei metri de gard, din curtea vecină, mă priveau doi struţi. Probabil că păream o creatură extrem de bizară. La urma urmei, struţ fiind, nu ţi se întâmplă să vezi zilnic un om într-un zmeuriş. Le-am înţeles perplexitatea şi doza de suspiciune cu care mă urmăreau. Ce n-am înţeles pe moment a fost de unde naiba au apărut doi struţi în curtea vecinului. Ca-ntr-o oglindă a senzaţiilor tari, apariţia mea în faţa struţilor sau a struţilor în faţa mea era totuna, uimire care te lasă mut, pendulând între curiozitate şi dorinţa de a o rupe la fugă. N-am fugit nici eu, nici struţii. Ne-am admirat în tăcere, până când eu am cedat şi am zis în şoaptă:

— Ralu, vino să vezi doi struţi!

Ralu părea mai surprinsă de reacţia mea decât de apariţia struţilor. De parcă eu nu-mi găseam locul în peisaj.

Zice:

— Aaa, vecinii cresc struţi. Vezi, să nu le dai de mâncare, că se supără.

N-am înţeles cine: struţii sau vecinii?

Ochelari de soare

Ieri mi-am tras ochelari de soare, în cinstea căldurii de afară (în paranteză fie spus, camera mea se află într-un colţ, la parter. Nu pătrunde niciodată soarele. Singura fereastră e înspre nord şi nu îmi oferă altă perspectivă decât un perete de la casa gazdei şi o poiata pe lângă care se plimbă câteva găini moţate. Mi-e şi frică de găinile astea. Cred că au suferit mutaţii. Nu ştiu cum/când/dacă/cu ce le hrăneşte gazda, dar am observat că mănâncă, mai ceva ca dulăul Lucky, şi oasele pe care le arunc. Revenind la căldura camerei mele, stau în continuare cu puloverul pe mine şi uneori nu m-aş mira să iasă un pinguin de sub pat. Sau să găsesc un urs polar, în pragul hipotermiei, ghemuit într-un colţ).

Îmi amintesc primii ochelari de soare pe care mi i-a cumpărat bunica dinspre mamă, la un bâlci. La pachet cu un echipament complet de cowboy. Mă plimbam pe drumurile satului aşa: cu o pălărie făcută din carton şi vopsită cu smoală, ochelari de soare prin care toată lumea se vedea a naibii de roz şi o centură de care atârnasem două pistoale din plastic.

Din cauza căldurii, smoala de la pălărie se topea şi îmi curgea pe faţă. Călcam apăsat, cu picioarele un pic îndepărtate, şi aproape că-mi puteam auzi zornăitul pintenilor imaginari de la călcâie. Billy the Kid era minciună pe lângă mine.