Philip Ó Ceallaigh

Şi te trezeşti râzând

(de ceea ce credeai că-i suferinţă)

Traducere din limba engleză
de Dan Sociu

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2862-9

ISBN PDF: 978-973-46-2863-6

ISBN print: 978-973-46-2692-2

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Foto copertă: Laurenţiu Midvichi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PHILIP Ó CEALLAIGH s-a născut în Waterford, Irlanda. A învăţat să citească folosindu-se de dialogurile din benzile desenate, iar la vârsta de nouă ani a făcut o pasiune pentru literatura SF. Din fericire, nu s-a oprit aici: printre preferinţele lui actuale se numără povestirile şi nuvelele lui Cehov, Hemingway şi Joyce, romanele lui Knut Hamsun, Céline şi Dostoievski şi poezia lui Charles Bukowski. Călător neobosit, Philip Ó Ceallaigh a trăit în diverse locuri, precum Anglia, Rusia, Spania, Statele Unite, Georgia sau Kosovo, schimbând slujbele la fel de frecvent ca domiciliile. Din 2000 s-a stabilit în Bucureşti, unde a lucrat ca scriitor independent, editor şi traducător. Asemenea majorităţii personajelor sale, este alergic la mediul corporatist, orarul fix şi meseriile bine plătite, drept care, pentru o scurtă perioadă de timp, a fost singurul irlandez care a muncit ilegal pe un şantier din România. După extraordinarul debut reprezentat de Însemnări dintr-un bordel turcesc (2006; Polirom, 2007), cu care a câştigat Premiul Rooney pentru Literatură Irlandeză, Glen Dimplex New Writers' Award şi elogiile criticilor britanici şi americani, a scris o doua culegere de povestiri, Şi dulce e lumina (2009; Polirom, 2009), publicată la prestigioasa Editură Penguin şi bucurându-se de acelaşi succes.

Cel mai recent volum al lui Philip Ó Ceallaigh, Şi te trezeşti râzând (2012), este de data aceasta un roman. Cu un aer de proză realist-minimalistă, cartea are asupra cititorului român efectul de literatură a insolitului. Realităţile noastre sunt ca deşertul pentru beduini – atât de familiare, că ne-au devenit de mult aproape invizibile. Nu mai vedem blocurile în care ne-am născut şi am trăit atâtea decenii, pentru că ne-am ataşat de ele. La fel se întâmplă şi cu străzile, cu relaţiile dintre oamenii de aici, cu perspectiva noastră asupra dragostei şi prieteniei, cu relaţiile de putere, cu distracţiile şi toate celelalte lucruri obişnuite şi întâmplătoare. Iar privirea proaspătă a protagonistului acestei poveşti, un scriitor la rândul său, luptându-se să scape din mrejele marelui oraş, le curăţă de minciuna ataşamentului, ca perspectiva unui extraterestru naturalizat într-un univers străin, ce se proiectează asupra întregii vieţi a planetei de adopţie.

Partea I

Acest loc e un vis.

Numai cel care doarme crede că e real.

Jalal al-Din

1

Se lăsase seara. Dar în faţa mea, dincolo de piaţetă, faţada Teatrului Odeon strălucea într-o lumină rece, argintie, un halou inexplicabil, halucinogen, ca al lunii. Pe trepte şi în balcon, între coloane, stăteau femei tinere, înalte, îmbrăcate în robe de zeiţe ale Olimpului. Unele vorbeau la telefon, altele fumau. Când am traversat piaţeta îndreptându-mă spre ele, reflectoarele s-au stins şi faţada Odeonului a redevenit pământeană. Era un decor de televiziune. Camerele video dispăruseră deja.

Panoul de pe trepte anunţa o seară cu Teatrul de Tineret Dan Voiculescu. Voiculescu era jupânul multora, de la politică la arte. Până cu câteva zile în urmă, fusesem şi eu pe statul lui de plată. Evenimentul care avusese loc acolo, cu Teatrul Tineretului, era doar o mică ştire pe unul dintre multele lui posturi TV.

Una după alta, zeiţele îşi terminau ţigările şi conversaţiile, se întorceau şi dispăreau înapoi în clădirea teatrului. O dubiţă cu uşile deschise a dat cu spatele şi s-a oprit lângă mine. Şoferul era un bărbat la vreo patruzeci de ani, cu părul albit, prins într-o coadă la spate. El şi încă un tip s-au apucat să strângă stativele de lumini şi să deconecteze cablurile. Le-au rulat, le-au închis în cutii de plastic şi le-au încărcat în dubă.

Am rămas în penumbră. Peste acoperişuri, păsările ţâşneau şi se roteau sub cerul strălucitor, unele atât de sus, că se vedeau doar ca nişte puncte, hrănindu-se cu insectele trezite la viaţă de amurg. Felul lor ciudat de a zbura mă arunca întotdeauna înapoi în timp, la şaişpe-şapteşpe ani, la serile calde şi luminoase când stăteam întins pe spate în iarbă şi priveam cerul. Simţeam că sunt iar un ţărănuş care visează la viitorul său în capitală. Asta simţisem şi mai devreme, când coboram pe Calea Victoriei, odată cu soarele.

— Vali?

Dia se apropiase de mine pe nesimţite, din spate. Am cuprins-o cu privirea, apoi m-am uitat din nou la cer. Rochia de vară i se oprea un pic deasupra genunchilor, un material uşor, care abia îi atingea pielea. Purta sandale joase. N-avea nevoie de tocuri. Era destul de înaltă. La glezna stângă îi atârna o brăţară de argint aproape invizibilă.

— Ce păsări sunt alea? am întrebat-o. S-a uitat în sus şi eu mi-am coborât privirea, la linia ascuţită a maxilarul ei şi gâtul dezgolit.

— Rândunici? mi-a răspuns.

— Lăstuni?

— E vreo diferenţă?

— Nu ştiu.

În timp ce urmăream păsările săgetând cerul, s-a auzit un zgomot de portiere trântite, un motor ambalându-se şi roţile dubiţei punându-se în mişcare. I-am povestit de zeiţele de la balcon.

— Ţi s-a jucat o piesă în locul ăla.

— Da, acum cinci ani.

Avea toate motivele să ţină minte. Îşi întâlnise viitorul soţ acolo, în seara spectacolului.

Piesa se juca de obicei într-un teatru foarte mic, dar pentru o seară se ţinuse un spectacol la Odeon, cu ocazia unui festival de teatru. Pe atunci abia dacă o ştiam pe Dia. O invitasem la piesă ca să o impresionez. Însă toată seara am fost ocupat şi n-am avut timp să-i vorbesc. Prietenul meu, Teo, invitat şi el tot de mine, şi-a găsit timp.

Era prima oară, de atâţia ani, când o întâlneam singură. Teo dispăruse recent din viaţa ei. Şi aşa, cum stăteam amândoi în faţă la Odeon, am întrebat-o dacă ar vrea să facem o plimbare.

Am traversat piaţeta înapoi, în Calea Victoriei, şi am coborât către centrul vechi. Vremea se încălzise şi fetele îşi scoseseră hainele de vară. Până şi traficul, imposibil de obicei, parcă rula cu mai multă graţie. Felinarele scânteiau peste drum, la Cercul Militar. Înserarea era înveselită de farurile maşinilor şi de vitrinele magazinelor. Mergând alături de ea, am simţit că ultimii cinci ani din viaţa mea dispar pentru totdeauna. Nu mai era nimic care să merite păstrat.

2

Cu doar câteva săptămâni înainte, le-am făcut o vizită lui Dia şi lui Teo în apartamentul lor din partea de est a oraşului. Locuiau într-unul dintre acele cartiere din anii ’70, o pădure de blocuri identice, construite pentru copiii ţăranilor, să se poată bucura de sunetul apei trase la veceu şi alte astfel de roade ale muncii socialiste.

— Hai să nu stăm mult, mi-a spus Andreea în lift. E aproape zece.

Am dat din cap.

Tocmai instalasem un raft pentru mama Andreei. Pare un fleac, dar mi-a luat câteva seri la rând. A trebuit să măsor, să cumpăr scândură, să o şlefuiesc şi să o lăcuiesc, să dau găuri în pereţi. Odată terminată treaba, m-am gândit să-l vizităm pe Teo, care locuia în apropiere. Nu-l mai văzusem de luni bune. Cândva eram de nedespărţiţi. O relaţie fără pretenţii, de băieţi care se distrează împreună, înainte de-a ajunge să fie înlocuită de relaţiile pretenţioase cu femei. I se spune maturizare. Andreea n-avea ce să comenteze, căci tocmai îi pusesem mamei ei raftul. L-am sunat.

— Sigur, Vali, vino. E şi Emil aici. Emil şi Cati.

Cu Emil eram certat pentru nişte bani şi încercam discret să-l evit. Dar m-am gândit că poate ascultă conversaţia şi m-am prefăcut că sunt încântat:

— Excelent! Venim!

O altă problemă era cu iubita lui Emil, Cati, o fostă prietenă de-a mea. Andreea se zbârlea toată când venea vorba de foste prietene. De fapt, nu-l plăcea nici pe Emil. „Se foloseşte de tine, pentru că n-are nici o idee în cap. A doua lui carte e la fel ca prima, ciorbă reîncălzită. Nu-i decât un impostor, un parazit.“ Asta mi-a spus-o încă înainte să ne certăm din cauza banilor. Iar după problema cu banii, mi-a cerut să-i spun că nu mai avem ce vorbi. „Nu-i nevoie de declaraţii“, i-am spus, obosit de toată povestea. „Hai s-o lăsăm baltă.“

Liftul s-a oprit, am ieşit şi am sunat la uşă.

— Bem ceva şi plecăm, i-am spus, în momentul gol ce urmează după ce apeşi pe butonul soneriei.

S-au auzit paşi, voci înăbuşite. S-a deschis uşa. Păcănitul mărunt al unor lăbuţe pe parchet şi Miki şi-a înfipt botul în prohabul meu. Era boxerul lui Teo, o creatură agitată, care tremură şi se scapă pe el când îl stârneşte ceva. Are probleme cu respiraţia. Îi şuieră nările şi îi curg mucii. Teo l-a tras înapoi şi şi-a cerut scuze. Dia mi-a întins zâmbitoare un şerveţel să-mi şterg balele vâscoase de pe pantaloni. Emil şi Cati au apărut din sufragerie. Ne-am strâns mâinile, ne-am pupat şi am vorbit toţi deodată.

— Şi pe mine m-a marcat în acelaşi loc, a spus Emil.

Emil îşi răsese de curând ţeasta şi părul abia începuse să-i crească din nou. O făcea des în ultima vreme, ca să-şi ascundă chelia. Roşu la faţă, cu cioc, ochii strălucitori şi sprâncenele negre, mereu m-am gândit că ar fi fost bun să joace rolul unui diavol prostănac. O coadă atârnată la spate, şi deja îl vedeam bâţâindu-se fudul pe scenă.

Îmi părea bine să-l văd, mai mult ca orice. Aşa simţeam, nu mă puteam abţine.

— L-am dresat să detecteze evrei şi ţigani, a spus Teo.

Gluma bătea în două direcţii. Bunica mea dinspre tată era evreică. Şi Emil, care e negricios, a încercat la începutul anilor ’90 să ceară azil politic în Germania, pe motiv că e ţigan şi e discriminat la el în ţară. Ţiganilor adevăraţi nu le-a plăcut mişcarea şi l-au turnat. Nu i-a ieşit nici când a pretins că e homosexual şi că barbarii de la nordul Dunării îl hărţuiesc regulat, dar până să-i fie respinsă cererea a reuşit să strângă o mică avere vânzând parfumuri de firmă false. Şi-a ficţionalizat acea perioadă în prima lui carte, care s-a vândut foarte bine şi i-a adus o oarecare notorietate. A scris şi o continuare, care nu s-a mai vândut aşa de bine, apoi s-a hotărât să se facă regizor de film. S-a dovedit surprinzător de abil în a strânge fonduri. I-a ieşit o absurditate de film, dar pe seama lui a adunat alţi bani şi a mai făcut unul, căruia i-am scris eu scenariul.

— Să nu vă aud vorbind aşa, a spus Dia.

— Nu suntem în America, i-a spus Teo. Încă mai am voie să glumesc.

Emil i s-a adresat lui Teo:

— Ce-ar fi să vă bage într-un lagăr, pe tine şi pe ceilalţi proprietari de câini? Să vă scoată din cuşcă legaţi în lese, numai cât să vă căcaţi şi să vă pişaţi? Să vă castreze. Să vă lase să vă futeţi numai cu program. Ce-ai zice de gluma asta?

— Mă iubeşte, a rânjit Teo.

Teo îşi înnebunea câinele ţinându-l în apartamentul ăla mic, aruncându-i resturi de mâncare şi afecţiune ca un gardian inimos. Câinii au o memorie a sălbăticiei. Au nevoie de spaţiu să se desfăşoare.

Ne-am dus în sufragerie şi am trăncănit o vreme, sub tavanul jos. Ferestrele erau deschise şi afară se vedeau rândurile de blocuri cu zece etaje, identice cu cel în care ne aflam. Dincolo de dreptunghiurile iluminate se întrezăreau aceleaşi şi aceleaşi scene – mobile, oameni mişcându-se dintr-o parte în alta, poate şi câte un câine. Ecranele televizoarelor erau blocate pe aceleaşi canale, aceeaşi imagine, înţepenită în timp. Scene din serialul la care făcusem scenariul. Despre oameni ca mine şi ca tine. Care trăiesc în camere ca astea. O poveste începută înainte de venirea mea aici, care va continua şi după ce o să plec. La început luasem jobul în glumă, apoi m-a prins. Se chema Zi după zi.

Camera era prea mică pentru toţi şase. În cele din urmă, femeile au ajuns în bucătărie, cu vinul lor, şi noi am rămas în sufragerie, cu berea şi un meci pe sfârşite la TV-ul cu ecran plat, cu sonorul oprit. Imaginea înghiţea aproape tot peretele de vizavi de fereastră. Din boxele uriaşe se auzea vocea lui Bob Marley cântând despre viaţa din Babilon.

Teo aglomerase camera cu obiecte. Eu şi Emil stăteam pe o canapea mare, capitonată, iar Teo, pe un fotoliu în stânga noastră. Ne aplecam, cu cutiile de bere în mână, deasupra măsuţei pline cu alte cutii goale. Teo fuma. Scrumiera era plină vârf de chiştoace. Nu aveam loc să-mi întind picioarele pentru că Miki, liniştit în cele din urmă, se tolănise sub masă.

Meciul s-a terminat şi Teo a schimbat canalul. Urmăream subtitrarea. Un bărbat înainta printr-o pustietate vastă. Trebuia să bată la pas două sute de km prin Alaska, doar cu un cuţit la el, să mănânce viermi şi rădăcini şi, din când în când, câte o pasăre sau o veveriţă prinse în capcane. Îşi improviza adăposturi şi traversa râuri înot. L-am privit minute în şir, amuţiţi de ascetismul lui. Nimic din vieţile noastre nu era aşa. Nu renunţaserăm niciodată la nimic. Capitonam totul şi ne beam amarul cu zahăr. Nu făceam nici un fel de pelerinaje. Teo a rupt tăcerea:

— Mi-ar plăcea să fac aşa ceva.

Teo era însurat de trei ani şi lucra într-un birou ca programator de softuri. Oriunde mergea îşi lua şi nevasta. Şi câinele. Viaţa lui imaginară era plină de peisaje sălbatice şi furtuni.

— Ăsta n-ar trebui să se cheme Discovery Channel, a spus Emil. Ar trebui să se cheme Death Channel. Oamenii care lucrează în birouri uită că sunt vii. Dorm pe ei. Au nevoie de mici doze dintr-astea de moarte de la televizor. Ce zici de asta, a continuat Emil: un tip îngheţat şi flămând, însoţit de o echipă de filmare. Special pentru serile noastre urbane pe canapea, cu sendvişurile în mână. Ca să ne aducă aminte că natura e letală.

E adevărat, m-am gândit. Ştiinţa era doar un pretext. Multe dintre emisiuni erau despre supravieţuirea în sălbăticie, despre vânătoare şi căutarea proviziilor, despre rezistenţa la temperaturi extreme. Altele prezentau diversele moduri în care te poate omorî planeta. Te putea omorî pe neaşteptate; cu avalanşe şi cutremure, vulcani, tornade şi tsunami. Te putea omorî când ţi-era lumea mai dragă. Cum zice şi Biblia. Apoi erau toate animalele alea ucigaşe, rechinii, şerpii, felinele şi paraziţii microscopici care îţi invadează organele în timp ce schimbi faianţa în bucătărie. Sau reconstituirile atrocităţilor comise de ucigaşii în serie; sociopaţi violenţi deghizaţi în colegii noştri de birou şi în vecini noştri – cei pe care îi salutăm zilnic şi cu care împărţim lifturile. Şi emisiunile despre familii obişnuite americane, care se duc în vacanţă şi sunt răpite de rebeli stângişti sau de triburi sălbatice. Exista o emisiune care se chema N-ar mai trebui să fiu în viaţă, unde se reconstituiau aventuri în sălbăticie sau excursii pe munte care se sfârşiseră înfiorător. Şi peste toate, aveai documentarele despre cum ar putea dispărea deodată viaţa de pe Pământ. Ne-ar putea lovi un meteorit gigantic, ridicând în aer un nor negru de cenuşă, întunecând soarele, trimiţându-ne pe urmele dinozaurilor.

— Death Channel e opţiunea de cablu pe care o alege toată lumea, a spus Emil. Ce crezi, de ce e aşa? Pentru că înghiţim deja moartea, în fiecare clipă, cu linguriţa, şi ştim asta.

— Da, e interesant, a spus Teo, uitându-se la scrumiera în care-şi scutura ţigara. Dar eu ziceam doar să mergem câteva zile pe munte.

— Nu te opreşte nimeni, i-a răspuns Emil.

— Aşa zici tu?!

— E ca aia cu gâsca din sticlă, am intervenit eu.

S-au uitat amândoi la mine. Fusesem tăcut până atunci.

— A, căcat! a zis Emil.

Era o scenă în scenariul pe care îl scrisesem pentru el în urmă cu câţiva ani, în care două personaje vorbeau despre gâsca din sticlă. „Vali, asta poate ar merge la o piesă de teatru“, a spus atunci Emil şi a tăiat cu roşu tot dialogul, „dar nu pot să bag budisme în film“. După care a făcut filmul şi nu m-a plătit. Acum era prima dată, după un an de zile, când stăteam de bună voie în aceeaşi încăpere cu el.

— Sună aşa, i-am spus lui Teo, ignorându-l pe Emil: dacă pui un pui de gâscă într-o sticlă şi o hrăneşti până creşte, cum poţi s-o scoţi fără să o omori sau să spargi sticla?

Teo mi-a aruncat o privire opacă.

— E un koan, am continuat eu. O ghicitoare. Un călugăr s-a dus odată la un maestro zen ca să afle soluţia la problema asta.

Teo a luat o gură de bere. Emil s-a lăsat pe spate, cu braţele strânse la piept.

— Şi, care-i răspunsul?

— Maestrul a bătut din palme cu putere şi l-a strigat pe călugăr pe nume.

Am bătut o dată din palme în dreptul nasului lui Teo. A tresărit.

— „Da, maestre?“, a spus călugărul. „Vezi? a zis maestrul, gâsca a ieşit.“

— Asta a fost de doi bani, mi-a spus Emil. Să baţi aşa din palme.

Am tăcut toţi trei pentru o clipă şi din bucătărie s-au auzit râsetele femeilor. N-avea nimic de-a face cu ce spusesem. Dincolo, se distrau mai bine.

— Şi asta e tot? a întrebat Teo. Gâsca a ieşit?

— E un koan, un raţionament imposibil. Nu te ajută la nimic dacă te gândeşti la el din interior. Trebuie să te distanţezi. Mintea creează probleme fără sens. Te prinde în capcane în care stai ca o gâscă în sticlă, incapabil să vezi ieşirea. Dar în realitate gâştele nu stau în sticle. Tot ce trebuie să faci ca să scapi de problemă este să te trezeşti. Numai în vise sunt gâşte prinse în sticle. Ca tine, cum stai aici, înconjurat de obiectele astea cumpărate de tine şi de planurile pe care ţi le-ai făcut şi obligaţiile pe care ţi le-ai luat faţă de alţii. Şi crezi că toate astea au o realitate obiectivă. Asta e o gâscă în sticlă. De fapt, ai putea să te trezeşti mâine-dimineaţă şi să te duci unde vrei.

Suntem capabili să transformăm nebunia în realitate obiectivă, mi-am continuat eu ideea. Uită-te la oraşul ăsta. Uită-te la Casa Poporului, produs al imaginaţiei unui dictator, un om prins în propria lui piesă de teatru – nu e reală Casa Poporului? Şi uite cum umbreşte tot oraşul, ca o imagine de coşmar. Visătorul a murit, dar noi ne mişcăm, treji, prin visul lui.

— Casa Poporului, a spus Emil, e ca o băşină într-un lift aglomerat. Ce-a fost a fost. Cel mai bine e să ne prefacem că nu s-a întâmplat.

Emil a tras o băşină, dar n-a râs nimeni. Teo părea deprimat, preocupat de ceva.

În scurt timp, m-am ridicat să plec. Mai mult de atât nu puteam să-l suport pe Emil. Sau pe Teo, cu faţa lui de puşcărie. Mă simţeam înghesuit, cu Miki sub masă, blocându-mi picioarele. Balele lui mi se uscaseră pe pantaloni, o pată argintie, ca dâra unui melc, pe blugii negri. De afară venea o briză călduţă, mirosind a început de vară, şi voiam să ies la o plimbare. M-aş fi plimbat cu Andreea, poate ne-am fi oprit şi la o bere, numai noi doi, undeva sub frunzişul unor copaci.

M-am dus la bucătărie. Femeile s-au oprit din vorbit când m-au văzut în cadrul uşii.

Dia stătea cu faţa înspre mine, sprijinită de caloriferul de sub fereastră, pe jumătate aşezată, pe jumătate ridicată, cu picioarele întinse înainte, lipite unul de altul. Degetele încălţate în espadrile negre arătau înspre mine. Dacă ai fi pictat camera din perspectiva mea, centrul tabloului ar fi fost şoldurile ei. În realitate nu stătea cu şoldurile împinse provocator înainte. Dar aşa părea.

De câte ori mă nimeream în aceeaşi camera cu Dia, îmi bâţâiam nervos piciorul sau ciocăneam cu degetele în masă. Când îmi dădeam seama, mă opream. Şi deveneam conştient de corpul meu, de postură, de gesturi şi nu mai reuşeam să mă port natural. Vorbeam numai ca să spun vorbe. Jucam un rol.

Mi-a luat doar o clipă să-mi mut privirea către chipul ei.

A clipit.

Păstra încă urma unui zâmbet, efect al discuţiei lor misterioase. Îşi ţinea braţele încrucişate la piept.

M-am uitat apoi în jos, la Cati, aşezată la măsuţa din dreapta, şi am văzut că şi ea mă privea. Se împrietenise cu Dia în perioada aia când ne vedeam des cu Teo şi Dia.

Apoi am privit-o pe Andreea.

Încăperea asta era şi mai înghesuită decât cea din care plecasem.

Era plină de borcane cu murături. Pe blat, pe rafturi, şi asta era probabil numai surplusul. Cu siguranţă existau altele şi în debara, şi în dulăpioare. Iar pe podea stăteau aliniate borcane uriaşe, hexagonale, tot cu murături. Toate legumele şi fructele din lume erau murate sau conservate acolo. Straturi de culori ingenios combinate, ca steagurile unor ţări fictive.

— Trei muze şi o grămadă de murături, am spus.

— Ia pentru acasă, dacă vrei, a spus Dia. Mama lui Teo ne tot trimite. Teo n-are voie să mănânce, din cauza problemelor lui cu tensiunea.

— Nu, mulţumesc. Şi noi primim.

S-au spus şi altele. Aşa şi pe dincolo. Pe urmă am plecat cu Andreea. În lift am stat tăcuţi.

Am mers printre şirurile de blocuri până la staţia de metrou Titan, pe sub crengile înflorite ale castanilor. Până şi cartierele astea, atât de sumbre iarna, se transformă pe măsură ce se apropie vara. Teii şi magnoliile înfloresc şi verdeaţa acoperă betoanele. Ar fi putut să fie o plimbare plăcută. Simţeam în nări pământul răsuflând în aerul nopţii. Dar din momentul în care rămăseserăm numai noi doi şi huruitul liftului, i-am văzut privirea ezitantă, mânioasă şi m-am prins că aveam o problemă.

Insectele roiau în lumina felinarelor. Un liliac a foşnit încetişor pe deasupra noastră. De departe, poate dinspre una dintre terasele unui parc, se auzeau muzică şi voci.

— Probleme cu tensiunea? Nu mi-a spus niciodată că are problem cu tensiunea. Credeam că e o boală a bătrânilor. Poate de asta era îngrijorat. E foarte încordat. Pe vremuri, când s-a cunoscut cu Dia, era rocker. Aş zice că n-a mai atins de mult coardele chitarei. Ce dracu’ se întâmplă cu noi? Mi-a zis mai demult că are dureri de cap. Migrene severe. Poate ar trebui să fumeze mai puţin. Murăturile n-au omorât niciodată pe nimeni.

Speram să o fac să se relaxeze, să o scot din gândurile ei, dar a luat vorbele mele ca pe o provocare. Se încrunta în timp ce treceam pe sub arborii parfumaţi. Şi mă auzeam vorbind prea mult. Toată vorbăria asta cu lumea, atâtea cuvinte, şi fără să comunicăm deloc. Mi se părea din ce în ce mai apăsătoare, ca o greutate pe piept. Da, ce era cu noi toţi?

Ne-am înteţit paşii. Când au început să se vadă luminile bulevardului, şi-a dat drumul:

— Şi cum adică trei muze, ce voiai să spui?

Am început să mă bâlbâi. Pentru o clipă chiar am crezut că spusesem ceva groaznic.

Adevărul e că nu conta. Orice aş fi spus putea fi folosit ca dovadă împotriva mea. Dacă mă apăram, nu făceam decât să suplimentez dovezile, să adaug probe la un proces tot mai complex. Dacă Andreea se simţea rău era, din câte se pare, din cauză că eu intenţionasem să o fac să se simtă aşa. Dacă îi explicam, cu blândeţe, că înţelesese ceva greşit, eram acuzat că încerc să-mi ascund intenţiile sau să mă justific. Comunicarea degenerase într-o asemenea stare de isterie, până în punctul în care de obicei îi spuneam că e nebună, chiar înainte să înceapă. Nu voiam să o las să arunce în mine cu acuzaţii.

Am început să râd şi nu era un râs prea plăcut, pentru că mă simţeam intimidat şi nervos.

— Şi o grămadă de murături? Asta ce-a însemnat? O să mă trezeşti la noapte din somn să mă întrebi ce-am vrut să spun de fapt? Murături, asta înseamnă!

Am oprit un taxi şi ne-am urcat în el. Pe drum ne-am abţinut de la orice comentarii. Asta n-a făcut decât să ne epuizeze nervos şi am izbucnit şi mai rău odată ajunşi acasă, când ne descălţam în hol. Cearta a continuat în bucătărie şi apoi în sufragerie. Până când am spus eu gata, ne ajunge pentru o seară, chiar trebuie să ne culcăm.

Şi în pat, pe întuneric, ea a luat-o de la capăt. Ca o ciocănitoare agăţată de trunchiul unui copac, găurindu-l. Odată, în timpul uneia dintre sesiunile noastre nocturne, i-am spus că dacă nu tace, o strâng de gât. A sărit în picioare, a aprins lumina şi m-a privit şocată, amuţită. Mi-a reamintit că lucrează cu femei victime ale violenţei domestice şi a început să plângă. Lucrează pentru ele, pentru femeile cărora bărbaţii lor le făceau asemenea lucruri. „Ce mi-ai spus tu e inacceptabil într-o relaţie.“ „Hai, doar ştii că n-aş face aşa ceva.“ „Te strâng de gât e o ameninţare, ce altceva să fie?“ „E doar o expresie. Eram nervos.“ „Asta am zis şi eu. E o expresie a furiei îndreptată către mine. Sunt mai firavă decât tine şi tu mi-ai amintit de această vulnerabilitate.“ Poate că era mai firavă decât mine, dar când ne certam ştia să mă ducă fix acolo unde deţinea ea controlul. M-am simţit prost din cauza celor spuse, ne-am împăcat şi am jurat să nu mai spun niciodată aşa ceva. Şi n-am mai spus. Doar am gândit-o.

Nici măcar n-aş fi putut să reproduc ce ne spuneam în timpul certurilor. Era alt dialect, alte registre de comunicare, iute, înţepătoare, de nereţinut. Bolboroseală. Spuneam numai lucruri cu sens limitat, denaturat.

Mi se cerea întotdeauna să mă explic. Şi n-aveam nici o idee.

Se pare că în seara aia comisesem o serie de crime, numai pentru că mă văzusem cu prietenii.

M-am izolat de multă lume în perioada în care am stat cu Andreea. Moartea socială prin căsnicie, atât de comună multora. Nu-i plăceau prietenii mei şi nici lor de ea. Acum îmi reproşa că am forţat-o să-şi petreacă seară cu Dia, „scârba aia de intelectuală falsă“. (Dia ţinea un seminar la universitate, ceva despre semiotică – purta ochelari de citit şi Andreea mi-a descris-o, din primul moment în care a văzut-o, ca pe o „bibliotecară-porno“). Nu ştiu dacă voia să spună că e o intelectuală falsă sau falsă în general, mă depăşea, vorbele mă atacau prea repede. Îl ura, zeloasă, pe Emil, fiindcă îmi trădase prietenia, şi îşi păstrase acelaşi zel şi după ce mie îmi trecuse supărarea, lucru pe care mi-l reproşa de asemenea – e clar că n-aveam principii dacă puteam să stau în aceeaşi camera cu el şi să beau de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic. Un om care publică o carte despre care ştie că e fără valoare, doar ca să facă nişte bani. Un escroc înnăscut, care îşi înşela prietenii. N-o plăcea nici pe Cati şi cred că asta se întâmpla nu pentru că se împerechease cu diavolul, ci pentru că se împerechease o dată cu mine. Probabil păruseră că se simt atât de bine toate trei împreună, acolo, în bucătărie, tocmai pentru că nu se simţeau deloc bine. Femeilor le place genul ăsta de spectacol.

Odată mergeam prin piaţa Obor, amestecul ăla de bazar oriental şi mahmureală post-comunistă – pensionari ponosiţi cu sacoşele lor, grătare cu mici fumegânde, noroiul rămas după topirea zăpezii, vânzători agresivi de usturoi sau de ciorapi dintre cei mai ieftini, care se destramă la călcâi într-o săptămână – şi m-am uitat la o ţigancă tânără. Cânta, unduindu-şi tot trupul, urcată pe nişte trepte, ca pe o scenă, mai sus cu un cap de restul mulţimii. Una dintre ţigăncile alea ardelence, îmbrăcate extravagant, care nu seamănă cu ţigăncile obişnuite. Descendenţi blonzi ai unui trib misterios, veniţi cândva, în timpuri imemoriale, din nord. I-au văzut pe ţigani şi au hotărât să le preia stilul. Fata asta avea ochi albaştri şi notele cântecului ei se înălţau clare şi vesele pe deasupra haosului unei lumi scufundate. Nu înţelegeam nimic din ce cânta, doar îi auzeam sunetele aurii, uşoare, jucăuşe ieşindu-i din piept. Ne-am privit fugar şi am zâmbit. Era şi puţin flirt, dar nu unul viclean, meschin. Era ceva pur: doi vagabonzi, unul de şaişpe ani, făcându-şi numărul la oraş, celălalt mult mai în vârstă, cărându-i femeii lui sacoşele de cumpărături.

Andreea s-a scufundat în mohoreală, fizic, i-au căzut umerii, privirea i s-a înfipt în pământ. Inutil să-i spun că zâmbisem de dragul cântecului şi de dragul frumuseţii momentului.

Ne întorseserăm în mizeria, duhoarea şi dezechilibrul lumii căzute şi ne târâiam înspre staţia de metrou.

Nu contează, îmi tot spuneam. Nu contează.

Dar nu era adevărat. Conta, şi încă mult. Mă îndepărtam de ea. Şi îmi pierdeam dorinţa de a mă întoarce.

Şi astfel, în acele momente, când mă ancheta pentru infidelitatea mea, pentru venalitatea mea, m-am gândit: Aşa e, Sfinţenia Voastră, aveţi dreptate.

Eram conştient – în timp ce stăteam întins în pat şi mă luptam cu paranoia ei, în timp ce vorbele îmi erau răstălmăcite şi întoarse împotriva mea – eram conştient că pe undeva sunt vinovat. Acolo, în visele mele, în acele părţi invizibile ale mele pe care femeile le văd.

Câteva zile mai târziu, Teo a luat drumul sălbăticiei.

Dar nu cu totul. S-a urcat în maşină şi s-a dus în Italia. După o săptămână am aflat şi eu.

M-am despărţit de Andreea înainte să aflu despre Teo. M-am trezit în dimineaţa de după cearta noastră. Ea trebuia să meargă la serviciu. Şi eu la fel, să mă ocup de încă un episod din Zi după zi. Ne-am spus câte ceva. Mi-am împachetat nişte lucruri.

Andreea a ieşit pe uşă. Părea definitiv. Urât. Urât şi excitant. N-am mai reuşit să dorm. L-am sunat pe producător şi i-am spus că-mi dau demisia. Scrisesem ultimul episod. Apoi l-am sunat pe Ritzi. Tocmai se trezise.

M-am dus la el. Îşi lua micul dejun, biscuiţi, unt de arahide, gem de căpşuni, cafea şi un joint. Mă bucuram să-l revăd. Era unul dintre cei mulţi cu care pierdusem legătura. I-am spus că am sfârşit-o cu jobul – şi cu Andreea.

— Cool, mi-a zis, de parcă venisem să facem o vacanţă pe droguri.

N-a întrebat nimic. Citea o antologie cartonată, jerpelită, de poezie persană. O ediţie urâtă din anii ’70 sau ’80, luată dintr-un anticariat.

— Ascultă asta, mi-a spus:

Acest loc e un vis.

Numai cel care doarme crede că e real.

Apoi moartea vine ca zorile

şi te trezeşti râzând

de ceea ce credeai că-i suferinţă.

— E frumos, Ritzi.

Şi o spuneam pe bune. Mă simţeam sensibil. Ne-am băut cafeaua. Nu ziceam prea multe, aşa că Ritzi şi-a băgat în priză chitara bas, şi-a pus căştile şi a început să ciupească uşor corzile, iar eu citeam din antologie. Puţin mai târziu, a plecat să-şi deschidă barul, la câteva străzi mai încolo, pe Covaci.

Primul lucru pe care l-am făcut după ce m-a lăsat singur a fost să-i curăţ buda, ca să pot intra acolo fără să mă sufoc. Pe urmă i-am rezolvat şi borcanele desfăcute de gem şi unt de arahide, lăsate peste tot să prindă blană.

În seara aia m-am dus la barul lui şi am băut până s-a închis. M-am întors la Ritzi şi m-am instalat pe canapea cu un joint, primul după mult timp. După atâta bere, iarba m-a făcut să mă simt în vervă. Ritzi se uita pe fereastră cu un binoclu. La un moment dat mi-a şoptit pe un ton de mare urgenţă:

— Hei! Stinge lumina.

Am răsucit întrerupătorul veiozei.

— De ce vorbeşti în şoaptă, Ritz? l-am întrebat cu o voce normală.

Avea un binoclul lipit de ochi.

—Lucrează într-un bar, probabil, se întoarce pe la ora asta, se fâţâie un pic, se dezbracă… Are un corp perfect, părul lung, nici un iubit. Se plimbă aşa, goală, prin casă, numai ca să se dea în spectacol.

Vorbea cu o voce joasă, răguşită.

L-am întrebat dacă pot să mă uit şi eu.

M-am dus la el şi i-am smuls binoclul de pe cap, autoritar ca un frate mai mare.

Nu se vedea decât fereastra luminată şi o cameră goală.

— Nu se vede nimic.

— Trebuie să ai răbdare.

Am aşteptat. A trecut o clipă prin dreptul ferestrei. Unghiul nu era bun şi geamul era prea mic.

— Ritzi, e un tip! Ţi-o freci uitându-te la un bărbat!

Dar nu era adevărat. Era o femeie, clar. O femeie tânără, zveltă, cu părul lung şi drept.

Deşi, în afara de asta, nu prea mai puteai distinge nimic altceva. Lentilele erau dubioase. Ritzi mi-a explicat cum se procedează: închizi ochiul drept şi le reglezi pentru stângul, pe urmă închizi stângul şi reglezi pentru dreptul, ăsta fiind pentru majoritatea oamenilor ochiul dominant.

În plus, mai era şi aşteptarea aia. Am simţit atunci cum se pot forma viziunile sub presiunea dorinţei şi a aşteptării, a rugăciunii încordate şi a respiraţiei încetinite. Şi când a apărut, era panoramică, pentru un scurt moment incandescent, am văzut-o de parcă era proiectată pe un ecran gigantic deasupra mea şi mi-am oprit răsuflarea ca să păstrez viziunea aceea nemişcată. Ochii îmi erau atât de obosiţi, că nu mai ştiam ce vedeam, doar că era o frumuseţe din altă lume. Acolo, peste drum, era o fată care lucra într-un bar sau într-un club, care venise târziu acasă, singură, şi se dezbrăcase, se demachiase şi stinsese lumina.

I-am dat binoclul lui Ritzi, m-am întors pe canapea şi am rămas acolo în întuneric, cu băutura. Din când în când Ritzi spunea câte ceva.

— Se întâmplă. Acum se dezbracă.

Ştiam că nu vede nimic.

— Gata, a spus în cele din urmă. S-a terminat. A stins lumina.

Am aprins lampa noastră şi Ritzi s-a întins să se dezmorţească şi a schimbat muzica. Avea ochii obosiţi şi roşii.

— Ritzi, trebuie să-ţi fac cunoştinţă cu nişte femei drăguţe.

— Ştii vreuna?

M-am gândit puţin. Ştiam câteva femei, unele foarte de treabă, şi chiar singure. Dar când m-am gândit mai bine la ele şi la Ritzi, au început să apară complicaţii şi nu mi se mai părea o idee aşa de bună. Cine eram eu să repar lumea?

Trăiam, din nou, prima mea seară de bărbat singur.

Ascultam cum se foiesc gândacii pe întuneric, printre borcane, hârtii şi gunoaie. Probabil erau furioşi că le luasem majoritatea borcanelor. Mi i-am imaginat urcându-se pe mine în somn. Mi-am promis să cumpăr un spray a doua zi dimineaţă, la prima oră.

Am adormit târziu, în singurul oraş în care locuisem vreodată, şi am visat că locuiam în altul. În somn credeam cu totul în realitatea acestuia şi uitasem de oraşul în care dormeam. În oraşul din vis aveam un alt trecut. Aveam amintiri complicate despre viaţa mea acolo, aveam prieteni şi obligaţii. Încercam să mă întorc undeva şi, pe măsură ce mergeam, recunoşteam interioarele şi clădirile, noi, dar familiare, cum e propria viaţă când îţi aminteşti de ea, viaţă care fuge de tine în timp ce o trăieşti şi trebuie să ţi-o aduci mereu aminte. Am urcat scări şi am străbătut încăperi să întâlnesc pe cineva care avea să-mi dea o cheie, apoi am traversat oraşul până am ajuns la o casă veche, iar casa era pustie, în afară de o cutie cu role vechi de film, pe care le trăsesem cu mult timp în urmă. Dacă le editam şi le montam, aveau să fie capodopera mea.

Şi când m-am trezit, pentru o clipă n-am fost prea sigur unde sunt. Monştri cărau firmituri ca pe nişte bolovani pe o câmpie vastă, însorită – un şir de furnici pe lângă faţa mea, ducând în spate firimituri. Soarele strălucea prin fereastră şi se răsfrângea în scândurile podelei pe care adormisem. Mi-am dat seama unde sunt. M-am bucurat că oraşul din vis nu era adevărat, că nu trebuie să trec prin tot calvarul. Mă simţeam de parcă muncisem toată noaptea şi abia acum, la trezire, puteam să mă odihnesc. Îmi părea rău doar după rolele pe care nu filmasem niciodată nimic.