© 2018 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7680-4

ISBN PDF: 978-973-46-7681-1

ISBN print: 978-973-46-7667-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : adaptare după arborele genealogic al familiei Chouteau, 1900, Missouri History Museum

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FLORINA ILIS s-a născut pe 26 august 1968. A absolvit Facultatea de Litere și Școala de Înalte Studii Postuniversitare la Universitatea Babeș-Bolyai, unde în prezent este lector dr. la Departamentul de Limbi și literaturi asiatice. A publicat volume de poezie, teatru, eseu și romanele: Coborîrea de pe cruce (2001; ediția a II-a, 2006), Chemarea lui Matei (2002; ediția a II-a, 2008). Romanul Cruciada copiilor (2005) a fost distins cu Premiul României literare și al Fundației „Anonimul” Cartea anului 2005, Premiul pentru Proză al revistei Cuvîntul, Premiul pentru Proză al Radio România Cultural, Premiul pentru Proză al Uniunii Scriitorilor din România, Premiul „Ion Creangă” al Academiei Române, Premiul „Courrier International”, Paris (2010). Acesta a fost tradus în limbile ebraică, maghiară, spaniolă, italiană, franceză și sîrbă. În 2006, apare romanul Cinci nori colorați pe cerul de răsărit (tradus în limba italiană), inspirat de experiența sa japoneză. În anul 2012, publică Viețile paralele (tradus în limba franceză), distins cu Premiul pentru proză al Uniunii Scriitorilor din România, Premiul Ziarului de Iași, Premiul Radio România Cultural, Premiul Colocviului Romanului Românesc de la Alba Iulia.

Părinţilor mei, Ana şi Teodor…

Motto:

Că nimic nu este acoperit care să nu se descopere

şi nimic ascuns care să nu se cunoască.

De aceea, câte aţi spus la întuneric se vor auzi la lumină; şi ceea ce aţi vorbit la ureche, în odăi,

se va vesti de pe acoperişuri.

Luca, 12, 2-3

1. La început a fost tata.

Tatăl meu. Ioachim. Dar, mai întâi de tatăl meu, a fost tatăl tatălui meu. Gherasim. Bunicul meu. Şi mai întâi de tatăl tatălui meu a fost tatăl tatălui tatălui meu. Anton. Străbunicul meu. Care a trăit cu Maria şi au avut patru fii, pe Antim, Avram, Leontie, Gherasim şi o fată, Eva. Şi mai întâi de tatăl tatălui tatălui meu a fost tatăl tatălui tatălui tatălui meu. Achim. Şi tot aşa mai departe până în ziua fericită dintâi.

2. La început a fost mama.

Mama mea. Ana. Dar, mai întâi de mama mea, a fost mama mamei mele. Terezia. Şi mai întâi de mama mamei mele a fost mama mamei mamei mele. Străbunica mea Teodosia. Care l-a luat de bărbat pe Varava şi-au avut doi fii, Nicolae şi Visarion, şi două fete, pe Terezia şi pe Drosia, nebuna lui Hristos. Şi mai întâi de mama mamei mamei mele a fost mama mamei mamei mamei mele. Iohana. Şi tot aşa mai departe. Când mama şi tata trăiau fericiţi în Grădina Raiului.

3. În realitate,

mama şi tata nu trăiau în Grădina Raiului, ci într-un sat din raionul Crişana, Republica Populară Romînă. Dar de fericiţi erau fericiţi. Fiindcă mama avea zece ani, iar tata doisprezece. La vârsta copilăriei totul este fericire şi viaţa pare un luminiş frumos, chiar dacă vremurile erau cum erau. Adică nu tocmai dintre cele mai fericite, fiindcă ceea ce voi povesti s-a petrecut într-o dimineaţă de aprilie 1956. Nici mama, nici tata n-au ştiut să-mi spună ce zi. Doar că era pe la începutul lunii, într-o luni sau joi. Tata susţine că fusese luni, în prima de după noaptea cu lună nouă, fiindcă pe vremuri aratul de primăvară începea în prima zi a săptămânii şi, negreşit, de lună nouă! Mama îşi aminteşte că era joi, deoarece cu o ziuă înainte fusese la şcoală, deci în niciun caz luni. În prima sau a doua săptămână a lunii aprilie? am intervenit eu fiindcă îmi dădeam bine seama că în felul acesta nu voi ajunge nicăieri. În orice caz, fusese înainte de Paşti! Cu asta erau amândoi de acord. În anul acela, Paştele picase chiar în prima duminică din luna mai. Să tot fi fost, aşadar, într-o zi din aprilie, în anul 1956, cu vreo două sau trei săptămâni înainte de Paşti, când mama şi tata trăiau fericiţi. Gherasim, tatăl tatălui meu, chiabur*1 cu izvoare de venituri*2, şi Spiridon, tatăl mamei mele, alt chiabur cu izvoare de venituri, ieşiseră de bună dimineaţă la plug. Un lot din pământurile tatălui tatălui meu se învecina cu unul din pământurile tatălui mamei mele. Locului i se spunea Măgură şi se întindea din Valea Satului, pe Deal, de-a lungul pădurii, până în drumul Chicerii, departe, spre satul Dalmarea. Mama fusese trezită dis-de-dimineaţă de tatăl ei.

— Azi nu mergi la şcoală, Ană, vii cu mine să stai înaintea boilor, îi şoptise el fără asprime în glas.

— Înaintea boilor?

Parcă văd ochii mari ai fetiţei de zece ani când aude una ca asta. Sau i se pare că visează? Visează, desigur.

— Hai, Ana tatii, scoală!

— Şi la şcoală?

— O să ajungi mai târziu, zise el zâmbind. N-ai grijă!

Nu, nu visează! Lângă mama mai dormea doar sora ei mai mică, iar mama mamei mele zăcea de-o vreme bolnavă. Ce să facă? Despre ea era vorba! Fetiţa s-a mişcat în aşternutul cald gândindu-se că ar mai putea dormi dacă ar merge la şcoală… S-a ridicat încet, aşteptând ca tatăl ei să spună: Culcă-te ’napoi, Ană! Dar el n-a zis! Acelaşi lucru îl auzise tatăl meu de la tatăl lui. Mai mult sau mai puţin în aceleaşi cuvinte. Mai mult sau mai puţin cu aceeaşi dulceaţă în glas.

— Sus, Ioachime! Vii cu mine la plug! Că am fost să tocmesc oameni, da’ nime’ nu mai vrea să lucre’ pentru chiaburi, a spus tatăl tatălui meu cu tristeţe sau năduf. Tre’ să plătim impozitele, să achităm cotele… Haida!

Ioachim s-a bucurat că a fost trezit din somn fiindcă visase urât. Era lac de sudoare, o sudoare rece, în timp ce capul îi fierbea ca şi cum ar fi fost cuprins de fierbinţeală. S-a ridicat din pat, părându-i rău după ziua aceea de şcoală, nicidecum după somnul dulce care numai dulce nu fusese în noaptea aceea. Ar fi vrut să meargă la şcoală, să înveţe, dar cum să-i spună asta tatălui său?! Dacă ar mai fi avut vreun frate, ar fi zis: Ia-l pe fratele meu! Dar nu avea. S-a îndreptat înspre ligheanul cu apă rece pregătit dinainte de mama tatălui meu, Zenobia. Aşa se face că băiatul de doisprezece ani şi fetiţa de zece ani se aflau în acea dimineaţă de aprilie la plug, cu taţii lor. Nu mai fuseseră niciodată, dar ceea ce aveau de făcut nu era mare lucru: să meargă înaintea boilor, respectiv a calului. Atât. Atât?! şi-au întrebat amândoi, miraţi, taţii. Îhî! Atât! Într-adevăr, nu era mare lucru.

— Şi-o muscă ar putea, dacă ar fi aşa de mare ca tine, a mai zis tatăl mamei mele râzând. Era de felul lui un om vesel şi luminos, deşi în ultima vreme îi cam pierise voioşia.

Tatăl tatălui meu şi tatăl mamei mele, deşi renunţaseră la o parte din pământ – ca să fie scoşi de pe lista de chiaburi –, nu urmaseră până la capăt îndemnurile Partidului şi nu se alăturaseră cu tot pământul gospodăriei agricole*3, aşteptând să vadă cum vor evolua lucrurile. Munca politică de lămurire a ţăranilor se intensificase în ultima vreme, agitatorii îşi făceau conştiincios datoria aruncând întreaga vină de nerealizare a planului naţional agricol pe seama necolectivizaţilor, a chiaburilor. Cum-necum, aceştia deveniseră singurii vinovaţi de lipsa produselor alimentare de la oraşe, fiindcă doseau ouăle, ţineau grâul ascuns, aruncau laptele la porci, iar scroafele nu fătau decât doi purcei şi câte şi mai câte răutăţi şi vicleşuguri li se puneau în spinare. Statul trebuia să ia măsuri ferme împotriva acestor chiaburi înrăiţi, lacomi şi egoişti, căutând noi mijloace ca să lichideze şi ultimele rămăşiţe ale vechii orânduiri. Aproape în fiecare zi mergea cineva la tatăl tatălui meu şi la tatăl mamei mele ca să-i lămurească să se întovărăşească şi să se alăture gospodăriei agricole. Promiţându-le că, dacă vor ceda izvorul lor de venituri şi-l oferă de bunăvoie gospodăriei, nu vor avea decât de câştigat.

— Ce?! întrebase batjocoritoare mama tatălui meu, Zenobia. Împărăţia Cerurilor?! Că de şi-ar da măcar avutul la săraci aşa cum îndemna Iisus pe cel bogat, ar mai înţelege şi ea, dar la Gospodărie?! Nu ca să se îndestuleze săracul, ci să se fudulească săracii cu munca şi averea ei! Asta nu!

Tatăl tatălui meu, observând mai bine mersul lucrurilor, se gândea să le dea pământul de la Lazuri numai să nu-i ridice şi să-i trimită departe de casă. Aşa se socotea bunicul Gherasim cu gândul la femeia şi la fiul său, Ioachim. Dar Zenobia avea ezitări şi chiar speranţe. L-a ameninţat pe tatăl tatălui meu cu năpustirea (Aci te năpustesc! a declamat ea) dacă acceptă să intre în Gospodărie. Ea mai credea în mod naiv că se va opri colectivizarea forţată, cum s-a întâmplat la unguri, şi că oamenii îşi vor putea păstra măcar o parte din pământuri. Că Dumnezeul-cel-de-sus nu-i va lăsa pe comunişti să le ia chiar totul.

— Să vină ei să ia pământul! ar mai fi zis mama tatălui meu.

— Să li se spună că de gospodăria agricolă nu scapă nimeni, ca de moarte! ameninţase de la tribună Gheorghe Gheorghiu-Dej.

În acea dimineaţă, ei nu veniseră încă. Era o dimineaţă ruptă parcă din Rai. Când toate păreau la locul lor, ca la începutul lumii. Cu marginile aureolate de întâile raze ale soarelui, bolta cerească se colora încet şi, pe măsură ce se lumina de ziuă, cerul se umplea de tonuri şi nuanţe de culoare. Claritatea aproape tăioasă a aerului făcea ca lucrurile să se vadă până departe, printr-un straniu efect de mărire. O adiere abia perceptibilă purta prin aer petale de flori ca într-o ninsoare solemnă şi tăcută, presărându-le peste brazdele proaspete, încă umede, ca lustruite. Singura notă de omenesc a acelui cadru paradiziac era dată de acoperişurile răzleţite ale caselor din depărtare, printre care, lucind palid în lumina viorie, se ivea mândră turla de tablă zincată a bisericii. De departe, crucea aurită din vârful turlei părea desprinsă de restul, fie din cauza distanţei şi a aerului împăienjenit, fie printr-un miracol, atârnând cumva în văzduh ca o pânză de corabie sau ca un semn scoborât din cer. Soarele abia se ivise peste crestele de-un albastru palid ale munţilor din depărtare, scânteind în frunzişul crud, tremurător, al pădurii ce mărginea, spre răsărit, holdele. Tot de nota de omenesc a peisajului ţineau şi cei doi bărbaţi care, singuri în tot hotarul, ieşiseră de bună dimineaţă la plug. Mânuiau coarnele plugului cu dârzenie şi pricepere, aşa cum în vremea de dinainte o făcuseră taţii şi străbunii lor. Dar aburul cald ce învăluia brazdele nu le mai mângâia sufletul ca altădată. Cu privirile în pământ şi frunţile căzute, nu-şi mai ridicau ochii spre hotar cu mândria ţăranului bucuros de moşioara lui. Nu mai erau stăpâni pe nimic fiindcă nu ştiau ce are să se întâmple mâine. Tot ceea ce ştiau era că trebuie să achite cotele şi impozitele către stat. Că s-ar putea ca pământul să le fie luat de gospodăria agricolă şi din oameni-gazdă să ajungă mai rău ca săracii şi trândavii. Şi că nu vor mai avea nimic să le dea copiilor lor, Ana şi Ioachim, în al căror viitor, incert şi mai tulbure ca niciodată, averea nu se va mai socoti în pământuri şi dobitoace, ci numai Dumnezeu ştie cum. Ana era încă o fetiţă fragilă care mergea în faţa boilor, încet, agale. Nu făcea decât să-şi cadenţeze paşii după ritmul animalelor, aşa cum o povăţuise tatăl ei. Le simţea răsuflarea fierbinte în spinare, împingând-o înainte. Îi făcea bine aburul acela cald, fiindcă dimineaţa era încă răcoroasă. Înainta greu, temătoare, atentă la fiecare pas. Deodată Ana l-a auzit pe tatăl ei spunând:

— Îl vezi pe băiatul acela cum ţine de frâul calului?

— Da, zice fata somnoroasă şi, întorcându-se, întâlni ochii luminoşi, albaştri ai tatălui.

— Cu băiatul acela te mărit eu!

Mama, uimită, se uită la băiatul care ţinea nepriceput şi temător de frâul calului. Nu ştia dacă tatăl ei vorbeşte serios sau nu.

— Cu acela?! se miră Ana oprindu-se brusc şi boii, nebănuind nimic, o împunseră cu boturile lor umede în spinare, obligând-o să reia mersul.

Tatăl meu, Ioachim, care habar n-avea de toate astea, înainta senin, asemeni unui astru pus în mişcare de o mecanică cerească cu legi neştiute, fără să aibă nici cea mai vagă bănuială asupra distanţei infime ce-l despărţea de traiectoria unui alt astru, cu care destinul, prin urzeala sa tăinuită, îi pregătea, într-un viitor îndepărtat, întâlnirea. Ioachim alerga înaintea calului, fără să ştie că ninsoarea aceea de petale era o imagine fugitivă din viitorul său, trăită ca un vis, cu anticipaţie şi cu neştiinţă. Nu-şi dorea decât să nu-şi dezamăgească tatăl, căruia, văzându-l fript de grijile vieţii, nu îndrăznea să-i adreseze niciun cuvânt. Doisprezece ani mai târziu, în februarie, mama şi tata s-au căsătorit. Afară ningea nu cu petale, ci cu fulgi de zăpadă, frământaţi de vânt. Dar, în acea dimineaţă de aprilie, mama, încă somnoroasă, uită repede de băiatul slab şi tăcut cu care nu schimbase până atunci nicio vorbă. Gândul îi zbură la cele două verişoare, mai norocoase, fiindcă n-aveau pământ, şi care erau deja în clasă. Le vedea cum stăteau în bancă, cuminţi, întrebându-se ce-o fi cu Ana de nu venise la şcoală. Mama şi-o închipui, apoi, pe Letiţia cum se ridică din bancă şi recită cu poticniri poezia din manual: Asvârlit pe deal cu primăvara/ Iute cum e pasărea în sbor/ Uriaş de fier a prins s’alerge/ şi să taie brazdă pe ogor…/ Dinţii roţilor cât palma sânt/ Cu mers greu el ţarina o sparge/ Şi muşcând din reavănul pământ/ Dintr’o dată şapte brazde trage…/ Hei căluţul meu nu-i şagă/ Cât de mult în urmă am rămas;/ Cât aram noi într’o zi întreagă/ A arat tractorul într-un ceas. Abia acum, păşind încet înaintea boilor, Ana înţelegea rostul întrebării perfide din josul paginii: Este vre-o deosebire între munca făcută cu plugul tras de boi şi tractor?… Hăis, Căline! Cea, Sorine! îl auzi pe tatăl ei îndemnând cu blândeţe vitele. Nu e supărat pe boi, îşi spune fetiţa, când e supărat, dă drumul la bici şi-i ceartă. Doar că, uimitor, în acea dimineaţă, boii, mai ascultători ca oricând, cu spinările încovoiate, trăgeau din răsputeri plugul, adaptându-se la ritmul impus de vrednicia cu care ţăranul împlânta fierul în glia roditoare. Hăis, Căline! Cea, Sorine! îi alinta stăruitor tatăl mamei mele. În urma plugului, brazdele se răsturnau drepte, fragede şi umede. Un miros bogat, proaspăt şi gras se ridica ameţitor dinspre ele. Nu vă dau! murmura ţăranul. Mai bine vă omor cu mâna mea! Nu vă dau! Căline! Sorine! Pruncii mei! Spiridon avea cei mai frumoşi boi din tot satul. Cu picioare albe ca omătul. Strălucitori ca soarele. Şi coarne tari ca fildeşul. Cum să-i dea la gospodărie!? Aşa ceva era peste puterile lui de înţelegere. Şi cine o să-i hrănească? Cine o să-i mângâie între coarne? Să-i dezmierde? Cine?! Nu! Nu-i putea da! Mai bine vă omor cu mâna mea! Şi s-a întâmplat să fie o dimineaţă de februarie. Afară ninsese. Zăpada să pară albastră, atât era de albă. Spiridon s-a sculat din pat şi s-a dus în grajd. Boii rumegau somnoroşi, unul lângă altul. Când a intrat ţăranul cu lămpaşul, făcând lumină după cum se mişca, boii au întors spre el ochii umezi, blânzi. Poate, întrebători, fiindcă încă nu era ceasul lor de hrană. Ţăranul a pus lămpaşul în cui, pe perete. În cealaltă mână avea un topor. Spiridon se pricepe la vite ca un doftor, ziceau oamenii cu admiraţie. Ştia că ar fi de ajuns o singură lovitură, într-un punct anume, între ochi, şi boul se prăbuşeşte ca trăznit. Nici prea sus, între coarne, nici prea jos, pe lungul nasului. Ci chiar la rădăcină. Trebuia precizie şi, mai presus de orice, să nu şovăie. Hotărâre avea, dar nu-l lăsa inima! Pruncii lui! Călin şi Sorin! Mândri şi rotunzi ca soarele. Cu picioare albe ca omătul. Şi coarne tari ca fildeşul. Când ţăranul a intrat în grajd, Călin s-a ridicat leneş, curios şi flămând. Veşnic erau flămânzi. Iarna fiind lungă, nutreţul pe terminate, bunicul Spiridon le înjumătăţise porţia. Moartea cu toporul era rapidă, nedureroasă. La boi se gândise când luase toporul din şura de lemne. Să nu sufere. Când însă începu să mângâie boul, dând la o parte smocul de păr dintre coarne, dibuind punctul căutat, îi trecu fulgerător prin minte că boii n-au să sufere, nu, dar va suferi el, stăpânul. Chiar mai rău! Dacă-l fac sabotor şi-l ridică, fetele şi nevasta or să rămână singure pe lume, fără ajutor. Mâna încleştată pe toporul ascuţit tremură. Şovăie şi-şi desface încet degetele, până la punctul să scape toporul din mână. Boul îl priveşte cu ochi mari, senini, de parcă ar vrea să-l încurajeze. Nu ştie ce-l aşteaptă şi continuă să rumege liniştit, trecându-şi limba peste botul cu buze mari, groase. Aşteaptă hrana. Celălalt se foieşte ridicându-se lent din paiele umede, coclite. Un val de căldură înăbuşitoare cu miros de bălegar se mişcă deodată cu animalul. Boul dă din cap, cerşind şi el atenţia stăpânului. Moartea prin otrăvire e mai lentă, îşi spune Spiridon, dar mai încărcată de suferinţă pentru dobitoace. Fiindcă sunt puternici, boii ar muri încet, în două-trei zile. Cumpărase nu demult otravă pentru şobolani. O s-o amestece cu mălai şi-o să le dea să mănânce. Aşa nimeni nu va bănui nimic şi nu-l vor aresta pentru sabotare. Mama mamii lor şi-a cui i-o făcut! sudui ţăranul, scrâşnind din dinţi. Ce le trebuie lor boii lui! Pământul să-l ia, îşi spuse, nu-mi pare rău, dar boii nu! Nu! Nu! Boii nu-i dau! se încurajă singur. Pruncii mei! Nu-i dau şi pace! Mai bine-i omor cu mâna mea! Lăsă toporul în iesle şi ieşi să caute otrava. Călin, curios, îşi vârî botul şi suflă pe nări spre fundul ieslei, adulmecând după hrană. Dar nu era nimic acolo, doar praf şi resturi de golomoz. Şi lama sticloasă, rece a toporului. Aerul aspru al dimineţii îl învioră pe Spiridon. Pe cer stelele licăreau palid, stingându-se una după alta. Zăpada depusă cu o seară înainte era uşoară, dar stratul subţire care acoperise totul modificase conturul ştiut al lucrurilor încât curtea şi acareturile păreau desprinse dintr-un peisaj necunoscut. Fântâna din mijlocul curţii era învăluită într-un abur subţire. Puţinele stele pluteau pe cer ca pe-o apă tulbure şi afundă. Bărbatul observă că în tindă femeia lui aprinsese lampa. Trebuia să se grăbească. Nu voia ca ea să ştie ce are el de gând. Luă din şură o găleată şi puse acolo câţiva pumni de porumb pisat, apoi, mergând cu precizie la otravă, desfăcu sticla şi turnă întreg conţinutul. Cu o lopăţică de lemn învârti concentrat. Când totul fu gata, reveni în grajd ridicând sub opinci mici nori de zăpadă. De data asta boii nu-i mai dădură nicio atenţie. Aşteptau tăcuţi cu botul în iesle. Tatăl mamei mele se apropie de Călin, îi puse palma pe smocul de păr dintre coarne şi printr-o mişcare dibace îl făcu să se întoarcă spre el. Îi vârî sub bot găleata cu mălai. Boul, încurajat de vocea stăpânului, îşi afundă, hămesit, capul în găleată. Spiridon trebui să-l împingă cu forţă, ca să nu-l lase să mănânce tot. Hăi, drăguţul meu, şopteşte el. Hou! Apoi, ţăranul îşi făcu loc printre cele două animale ca să treacă şi la celălalt. Acesta, nerăbdător, îşi ridică botul umed spre Spiridon. E plin de încredere. Ca un copil care nu se gândeşte la nimic rău. Şi era atâta blândeţe în ochii lui, încât ţăranul încremeni cu mâna pe găleată. Puterea îl părăsi dintr-odată. Pruncii lui! Strălucitori ca soarele! Cu picioare albe ca omătul… Oh, mama mamii mele! Ce-am făcut? zise şi aruncă amărât găleata într-un colţ. Apoi, le dădu tot nutreţul pe care-l mai avea în şură. Lui Călin îi pregăti o fiertură specială şi-i făcu o spălătură. L-a salvat. În acea zi au venit de la gospodărie şi ţăranul a predat animalele. La scurtă vreme, boii au murit de epuizare şi-au fost daţi la abator. Tatăl mamei mele s-a apucat să crească albine. Şi a început să facă miere. De boi a uitat. Sau n-a uitat, fiindcă îmi povestea mereu. Am avut doi boi frumoşi, zicea el. Cu picioare albe ca omătul. Strălucitori ca soarele. Şi coarne tari ca fildeşul. Ascultători. Într-adevăr! întărea mama. Erau ascultători. A avut dreptate tăicuţa, n-a fost defel greu să merg înaintea boilor. Şi-o muscă ar fi putut! Însă, în ziua aceea, n-a mai mers la şcoală. Când au terminat de arat, era deja târziu. Soarele se urcase sus pe cer, iar aerul se umpluse de raze, de zumzet şi gâze care, din cauza grabei, se ciocneau năucite, apoi, cuprinse de un nou avânt, o luau care-ncotro, la treburi. Se încălzise, iar aburul din brazdele umede nu se mai înălţa răcoros în văzduh, ca de bună dimineaţă, ci se condensa jos, la nivelul solului, dospind leneş, fericit. Când şi-au terminat treaba, s-au dus acasă. Fiecare la casa lui. Tatăl tatălui meu şi tatăl mamei mele nu şi-au spus mai nimic, salutându-se cu clopul de la depărtare. Glasurile nu li se auzeau de la acea distanţă. Li se ghicea doar intenţia.

— Noroc, mă Gherasime!

— Noroc, mă Spiridoane!

Apoi, s-a uitat fiecare înspre ogorul său, fiindcă nu există pentru ţăran privelişte mai desfătătoare ochiului şi sufletului decât cea a pământului cu brazde noi, tot aşa cum pentru domnii de la oraş sunt clădirile înalte şi cafenelele sau pentru călători priveliştea unui început de drum, la răsăritul soarelui. Tatăl tatălui meu s-a apropiat de tabla cu grâu, semănat în toamnă, care se unduia lin, ca o apă mică şi iute, foşnind deasupra opincii, pe la fluierele picioarelor. S-a aplecat în genunchi şi şi-a strecurat palma prin firele aspre şi dese, sănătoase. Ce grâu frumos! Sănătos! Apoi şi-a împlântat degetele printr-o crăpătură a pământului ca şi cum ar fi căutat ceva. Îi tremura inima de dragoste şi bucurie. I-ar trebui puţină ploaie, gândi ţăranul. Dinspre pieptul mănos al gliei, o răsuflare dulce şi amăruie, caldă, ca de fată mare, răzbătea îmbătător, ameţindu-l. Prin aerul cald se vălureau miresme felurite, se întretăiau glasuri. Afundându-şi tot mai mult degetele în crăpătură, Gherasim avu impresia că pământul o să-l absoarbă cu totul în străfundurile lui. Numai la suprafaţă e uscat, se linişti el, mai jos e umed şi viu! Grâuţul meu! Când îşi desprinse mâinile, avea pământ sub unghii, în palme. Un fir verde de grâu rămăsese lipit de degetul arătător. Strecură frunzuliţa crudă între buze ca să-i simtă gustul. Apoi, îşi împreună mâinile, părând că se roagă, dar nici el nu ştia cui. Dumnezeu îi uitase oare pe ţărani? Trebui-va să dea întreaga ofrandă a pământului pe nimic, căci ştiut era că achizitorii vor prelua grâul încă din arie, de la batoză! Mama mă-sii! Ce rost are? se ridică brusc, ruşinat, îndreptând cu întristare ochii spre oglinda sticloasă, dar fără grai a cerului. N-o să mai plouă! Azi-noapte a fost lună nouă… Scrâşni o sudalmă, trimiţându-i în aia mă-sii, apoi făcu semn băiatului să-l ajute să urce plugul în căruţă. În gesturile altădată încărcate de bucuria celui ce făcuse o treabă bună se strecurase neliniştea prevestitoare de rău. La despărţire, mama şi tata nu şi-au spus nimic. Nu aveau ce. Erau încă fericiţi. Fiecare de fericirea şi de luminişul lui. Când i-am întrebat ce au însămânţat în pământul proaspăt arat, mama şi tata nu şi-au amintit. Nu mai erau siguri. Ar fi fost bine ca, în spiritul adevărului, să cunosc totul, în cele mai mici amănunte, să descriu fiecare lucru fără ezitare şi înflorituri inutile. Să fi fost porumb? s-a întrebat tata. Era floarea-soarelui, l-a contrazis mama. Dar şi cânepă putea să fie, a adăugat tata, ca să nu rămână cum zice mama (!). Pe atunci oamenii semănau şi cânepă, a întărit el. Mazăre, fasole, linte… Linte?! Nu conta cum era pământul, dacă era bun sau nu. Trebuiau achitate cotele! Au fost oameni care au făcut puşcărie fiindcă nu şi-au achitat cotele. Noi am vândut şi lucruri din casă numai ca să ne achităm cota. Dar îmi amintesc, încearcă tata să mă ajute, că la Măgură puneam într-un loc porumb şi-n altul grâu. E un început… Credeţi-mă, aşa nu e uşor! Să te străduieşti să descifrezi un text aproape şters, care e trecutul, ca să exprimi, fie şi prin note marginale, câte ceva din ce a vrut să spună autorul anonim, Timpul. Să conferi un sens presupus sau posibil unor cuvinte aproape indescifrabile, bucurându-te când ai desluşit un cuvânt sau două din nimicuri, chiar dacă, uneori, fără valoare pentru ansamblu, închipuindu-ţi că citeşti şi spaţiile goale dintre rânduri, apoi să reconstitui cu subtilitate cuvintele lipsă, să alcătuieşti încetul cu încetul povestea, dar ştiind că totul e incomplet, vag şi interpretabil, asta da sublimă şi istovitoare stăruinţă! Ce-au însămânţat tatăl mamei mele şi tatăl tatălui meu în acel aprilie 1956 în pământurile lor nu voi şti cu certitudine niciodată. Îmi strunesc cu greu imboldul de a înlocui uitarea cu imaginaţia, de a colora petele de umbră: că era floarea-soarelui – cum zice mama –, că era porumb – cum susţine tata – sau mai ştiu eu ce – linte. În fond, atât mama, cât şi tata spun adevărul. Nu atât în privinţa florii-soarelui sau a porumbului, imposibil, de altfel, de demonstrat, cât în sentimentul adevărat pe care-l are fiecare în icoana amintirii lor. Uşor afumată de trecerea timpului, icoana acelei zile îndepărtate o întrevăd şi eu. De parcă nu ştiu ce cortină nevăzută ar fi fost dată la o parte şi aş fi pătruns în sala de proiecţie a unui film, un film mut. Cu inevitabilul text în chenar. 1956. O dimineaţă de aprilie. Apoi, cu o viteză nefirească, proprie filmelor de la începuturi, imaginile încep să se deruleze într-un ritm alert. Îi văd pe mama şi pe tata, copii, împreună cu taţii lor, pe câmp, la Măgură. Când se lărgeşte cadrul, observ că primăvara, revărsându-se cu toată frumuseţea asupra firii, cuprinsese aproape întreg pământul. Şi, ca într-o filmare accelerată, văd cum cerul din întunecat devine mai azuriu şi limpede, iar pădurea care mărgineşte zarea se face tot mai verde. Din loc în loc se ivesc smocuri de iarbă crudă, în timp ce roiuri de gâze zboară prin aer neastâmpărate. Sub dezmierdarea primăverii, pădurea, dealurile, glia, râurile şi vietăţile toate, ca trezite din amorţeala îndelungă a iernii, se alintă în aerul luminos şi cald, îmbrăţişându-se bucuroase. Fiorul biruitor al noului început cuprinde întreaga natură a cărei frumuseţe, mai sclipitoare ca niciodată, se deşteaptă sub privirile fermecate ale cerului. Pământurile care fuseseră însămânţate cu tractorul s-au deschis deja la culoare şi dospesc fericite. Din loc în loc sunt întrerupte de fâşii de pârloage sau de vinele de praf ale drumului care se pierd printre coastele dealurilor, departe, spre sat. Dacă aş merge şi mai departe cu imaginaţia, şi de ce n-aş merge?, aş face să se audă şi glasul cucului, cântând limpede, vesel, aşa cum obişnuieşte la orice început de primăvară. Când cântă din stânga, nu e de bine, spune tradiţia populară. Dimpotrivă, dacă o face din dreapta, e semn bun, de noroc. Ca să-ţi meargă bine tot anul, ar trebui să cânte din faţă! Cum va fi cântat cucul în acea dimineaţă şi din ce parte, cine să-şi mai amintească?! Aş putea, evident, în virtutea cunoaşterii evoluţiei lucrurilor, să formulez măcar un enunţ prevestitor sau te miri ce alte fatalităţi asemănătoare, dar mă voi strădui, în spiritul adevărului poetic, să mă rezum la lucrurile cunoscute. De pildă, la ninsoarea aproape ireală de petale albe de măr, despre care mi-au vorbit atât mama, cât şi tata, fiindcă le rămăseseră amândurora în minte brazdele negre, ca văcsuite, albite de petale. În inima Anei a rămas şi o promisiune închipuită de coroana înflorită a mărului din vârful dealului ce se înfoia în vântul de primăvară, ca o rochie de mireasă. Iar în mintea lui Ioachim, liniştea. Era o linişte! zice tata. Ca şi cum toate s-ar fi oprit dintr-odată din bâzâit, ciripit, foşnet, zumzăit, cântat sau ţiuit, lumea întreagă fusese cuprinsă de o teribilă şi îngrozitoare linişte. Şi-n această linişte, înălţându-se sau dănţuind prin aer, petalele albe dădeau impresia că brazdele, cormanele plugului, pădurea şi cerul se mişcau odată cu ele şi, în armonie cu lumea, mama şi tata, calul de culoarea guşii de porumbel, mânat de tata, şi boii cu picioare albe ca omătul, înaintea cărora mergea mama, totul clătinându-se într-o legănare domoală şi vrăjită. Ca la începutul lumii. Sau ca la sfârşitul ei.

4. Tata n-a văzut-o

pe mama aşa cum înainta ea, somnoroasă, în faţa boilor albi, înotând în încălţările mari, deşi, dacă dau crezare spuselor mamei, nu se găseau la mare depărtare unul de altul. Nu a observat nimic fiindcă, în acea dimineaţă, Ioachim era abătut şi îngândurat. Contrastând cu prospeţimea şi strălucirea zilei de aprilie, sufletul lui era tulburat din cauza unui vis pe care-l avusese în noaptea aceea. Spaima din vis i se lipise de piele ca o cămaşă udă pe care nu ştia cum să şi-o scoată. Tata îmi povestise de multe ori visul fiindcă prevestise, credea el, arestarea bunicului Gherasim.

— Dar bunicul Gherasim a fost arestat trei ani mai târziu! îl fac eu atent.

— Da, aşa e! Dar ştii şi tu cum e cu visele… A fost un vis care s-a tot repetat!

Era un vis pe care-l lega de şcoală şi de o lecţie din manualul de Limba romînă. Tata citise lecţia chiar înainte de culcare. O citise de mai multe ori, fiindcă i s-a părut că nu a înţeles-o bine de prima dată. Efectul pe care lectura textului l-a produs asupra lui a fost atât de puternic încât somnul i s-a părut cumplit, slinos şi rece. Noroc că l-a trezit tatăl lui de bună dimineaţă, altfel cine ştie încotro l-ar mai fi purtat visul! La vârsta aceea tatăl meu nu învăţase încă să separe adevărul de neadevărul literaturii, confundând pasărea cu verdele pădurii, cum îi spunea adeseori bunica Zenobia.

— Adică cum vine asta? întreba băiatul.

— Adică, dacă pasărea tace, nu înseamnă că nu-i în frunziş, iar dacă o auzi cântând, a şi zburat.

— Aha! exclama el gânditor.

Sigur că tata, povestindu-mi acel vis, nu-şi mai amintea nici lecţia din manual, nici numele personajelor. În vederea completării lacunelor, eu n-am făcut decât ceea ce se cuvenea, respectiv să caut la bibliotecă manualul de limba romînă al tatălui meu. Când l-am găsit şi am identificat lecţia cu un chiabur descris de către autor ca având obrazul roşu, umflat şi cu fălcile late, am realizat că ora aceea de romînă s-a petrecut, dacă ar fi să ţin cont de cronologie, cu trei ani înaintea arestării bunicului. Adică exact în acel aprilie 1956. În amintirea tatălui meu însă, decalajul nu părea să fie chiar atât de mare sau, cel puţin, nu prezenta vreo semnificaţie. Un lucru totuşi era cert: tata apropia acel vis de arestarea de mai târziu a bunicului. Dacă dau crezare spuselor lui, atunci fie acea lecţie îi rămăsese întipărită în minte, tăinuită undeva adânc, revenind sub forma unui vis, trei ani mai târziu, chiar înaintea arestării bunicului, fie, cum era şi firesc, a visat scene din lecţie imediat ce a citit-o şi, în virtutea groaznicei impresii, visul s-a repetat în versiuni diferite, recompunându-se în viziunea de coşmar avută în preajma arestării tatălui. Povestirea din manual nu e decât un pamflet exagerat, cu evidentă tentă politică, la adresa chiaburilor care încă nu renunţaseră la pământurile lor, opunându-se colectivizării şi învrăjbindu-i pe ţăranii săraci, dar sinceri. Citind lecţia Duşmănie, elevul Ioachim s-a gândit în mod automat la tatăl lui, care nu era nici roşu, nici umflat şi nu avea fălci late, deşi era chiabur. Despre ce însemna să fii chiabur băiatul aflase chiar de la profesorul de limba romînă, care nu precupeţise niciun efort în a explica elevilor, dând exemple concrete din comună, ce înseamnă un chiabur.

— Chiabur e un cuvânt turcesc, le explicase profesorul, mai potrivit ar fi în loc de chiabur cuvântul culac, un cuvânt care ne vine din limba sovietică, cu care limba romînă, ca limbă slavă, se înrudeşte.

Ca exemplu de chiabur, profesorul îl numise pe Gherasim a Mariei lui Anton, adică pe tatăl tatălui meu. În banca din spate, elevul Ioachim lăsase capul în jos, pălise, apoi se aprinsese la faţă şi nu ştiuse ce să facă de ruşine. Sub bancă, genunchii îi tremurau, iar cerul gurii i se uscase ca de-un pârjol teribil. Această senzaţie de arsură şi neputinţă de a vorbi trecuse şi în vis. Fiecare vorbă a profesorului îi înfigea ţepi ascuţiţi în carne şi creieri. Pentru a-i descrie pe chiaburi, profesorul adusese la clasă nişte afişe mai vechi care fuseseră lipite cu ani în urmă pe gardurile din sat, unde le albise soarele, le îngălbenise ploaia, dar imaginile se vedeau încă binişor. Afişele reprezentau chiaburi cu burţi umflate, dezgolite indecent, cu pipe în gură şi nasuri mari, sau un altul cu chiaburi duşmănoşi ce incendiază stogurile de grâu. Elevul le privise tulburat peste măsură, acele imagini producându-i o vie impresie. Apoi, totul culminase cu lecţia Duşmănie. În ciuda propagandei mascate din text, autorul ştiuse cu măiestrie şi dibăcie cum să îngroaşe cu talent trăsăturile, cum să dea relief personajelor şi să producă impresie asupra cititorilor, astfel că Ioachim, băiatul de doisprezece ani, convingându-se că totul s-a petrecut aievea în acel sat de lângă Olteniţa, să fie teribil de impresionat de poveste şi să sfârşească prin a crede că totul era adevărat, cuvânt cu cuvânt. Senzaţia aceea de adevăr a trecut şi în vis, unde Ioachim retrăi totul, ca într-un film. Doar că filmul din vis, amestecând viaţa cu literatura, îl cuprindea şi pe băiat, dar şi pe tatăl lui, pe Gherasim, totul derulându-se într-o învălmăşeală de imagini cumplite, răstălmăcitoare. Ioachim visase până şi replicile din carte, atât de bine i se întipărise totul în minte: Mi-e sete de sângele lor, ca de ţoiul ăsta de rachiu. Uite-aşa l-aş bea… Aşa sunau cuvintele lui Eftimie chiaburul, anticipând crima pe care urma s-o facă. Godea, un tovarăş din biroul celulei de partid, se dusese la cârciumă ca să-l certe pe tovarăşul Vasile fiindcă bea în tovărăşia chiaburului Eftimie. Chiaburul, grohăind de veselie aţâţătoare, coclită de ură, asistă la discuţia aprinsă a celor doi tovarăşi, punând paie pe foc cu vorbe meşteşugite. Într-un moment oarecare, chiaburul se ridică de la masă cu ochii aproape cruciş, cu buzele întredeschise, umede de bale şi-l înjunghie mişeleşte pe la spate pe tovarăşul Godea, cu o lovitură de cuţit. Ioachim a visat totul, cuvânt cu cuvânt, ochii cruciş, buzele întredeschise, balele. Când mi-a relatat visul, a insistat asupra faptului că fusese legat la mâini şi că simţea ceva în gură, ca un căluş. Nu putea nici să se mişte, nici să strige după ajutor. În a doua parte a lecţiei, tovarăşii discută dacă să-i mai lase sau nu carnetul de partid lui Vasile, care a băut spirt verde de secară cu chiaburul şi n-a fost în stare să împiedice oribila crimă. În vis, tata a sărit peste acea parte. Apoi, în ultima secvenţă, autorul îl prezintă pe chiabur ca pe un criminal, a cărui faptă de omor – ca în vechile tragedii antice – îl va izgoni din societate, izolându-l de oameni. Nu trece mult şi, ascultând de rânduiala veche care cere ochi pentru ochi şi dinte pentru dinte, oamenii din sat vin la casa lui Eftimie ca să-l prindă şi să-l judece pentru crimă. Mizând pe efectul de spaimă şi contrast, autorul descrie cu măiestrie trăirile chiaburului ce simte apropierea sătenilor şi duşmănia lor. În visul tatălui meu, lucrurile întâmplate în carte luaseră o altă întorsătură. Gherasim, tatăl tatălui meu, era chiar chiaburul Eftimie, deşi nu i se vedea chipul. Neputinţa de a-i vedea faţa constrasta cu încrederea că Eftimie chiaburul era chiar tatăl lui, deşi el, tata, refuza s-o creadă. Când în cârciumă a intrat tovarăşul Godea, vederea tatălui meu s-a dublat, ca în binoclul de război, de se făcea că vede două imagini suprapuse concentric. Îi vedea pe cei doi băutori ca şi cum el, tata, ar fi intrat în cârciumă în locul lui Godea şi, în acelaşi timp, urmărea totul de undeva de sus, ca şi cum ar fi fost o muscă – să spunem – pe creştetul unuia dintre ei. Apoi, fără să ştie cum, băiatul a simţit că e înjunghiat pe la spate, ca personajul din lecţie. Nu putuse însă să vadă chipul celui ce-o făcuse. Şi, cum numai în vis se poate întâmpla, profesorul de limba romînă, tovarăşul Mărin Ion, s-a ivit tocmai la timp ca să lămurească lucrurile. Tâlharul pedepsit! striga profesorul, rostind fără să vrea titlul poeziei lui Arghezi pe care elevii o avuseseră de învăţat cu o lecţie înainte. Profesorul Mărin Ion îi arăta tatei în vis un cuţit pătat de sânge în jurul căruia roiau albine şi viespi. Era cuţitul cu care mama tatălui meu tăia pasărea pentru masa de duminică. Sacrificiul păsării cădea întotdeauna în sarcina Zenobiei, care îndeplinea ritualul cu mormăieli, fiindcă el, bărbatul, nu era în stare nici să taie gâtul la o găină, deşi primise medalie de la Majestatea Sa, Dumnezeu şi Maica Precista să-l aibe în pază acolo unde e! se închina ea. Taci, femeie, să nu te-audă careva cu Regele! o domolea de fiecare dată cu blândeţe tatăl tatălui meu. Ioachim a recunoscut în vis cuţitul, i s-a părut că vede, lipită de lamă, chiar o pană sau două, desprinse din gâtul păsării sacrificate, a auzit bombănelile mamei, intervenţia tatălui şi s-a liniştit spunându-şi că ceea ce afirma tovarăşul Mărin Ion nu putea fi adevărat. Dacă s-ar fi putut să se trezească chiar atunci, nici n-ar fi fost chiar aşa de rău, dar visul a continuat, urmând alte scene, într-o succesiune îngrozitoare. Când bunicul meu l-a trezit de dimineaţă, aplecându-se asupra lui, băiatul şi-a privit îngrozit tatăl de parcă nălucile din vis ar fi prins şi ele viaţă. Fusese trezit tocmai în momentul când oamenii din sat, umbre întunecate, fără chip, o masă mişcătoare de membre, guri ce strigă, capete fără trup sau cu trup invizibil, se înghesuiau unele în altele şi se năpusteau asupra tatălui tatălui meu să-l judece strigând ce aia a mamii mamii lor şi a cui i-o făcut! Sudalma preferată a bunicului. Ioachim se trezise speriat din vis, lac de sudoare şi oroare. Împleticindu-se, s-a dus la ligheanul cu apă rece. Pentru prima oară, apa nu i s-a mai părut de gheaţă, ba chiar plăcută şi binefăcătoare. Pe drumul spre Măgură, tatăl meu, fără perspectiva altui viitor decât coarnele plugului dacă vremurile nu se schimbau cât de cât, l-a anunţat pe bunicul că el nu se mai duce la şcoală, fie ce-o fi! La auzul acestor cuvinte tatăl tatălui meu a clătinat din cap cu amărăciune. Îşi dorea să-şi ţină băiatul lângă el, dar în condiţiile acelea, fără de pământ, ştia că cel mai bine pentru băiat ar fi fost să meargă la şcoală. Sau să înveţe o meserie oarecare. Zenobia, mama tatălui meu, era şi mai hotărâtă în acest sens, dorindu-şi ca băiatul ei să se facă popă. Că pământul îl pot lua de la oameni, dar pe Dumnezeu nu! zisese ea.

5. Când a împlinit 14 ani,

Ana a trebuit să renunţe la şcoală fiindcă Terezia, mama mamei, zăcuse multă vreme bolnavă şi nu mai era în stare să se ocupe de casă. Mama ce era să facă? A spus că bine, nu se va mai duce la şcoală, deşi i-ar fi plăcut să înveţe şi-ar fi vrut să se facă profesoară. Ca Domnica lui Simion, care nu avea bani de şcoală, dar a ajutat-o statul de a făcut liceul, apoi facultatea. Pe vremea aceea veneau să ne lămurească să facem şcoală, ne îmbiau, fiindcă nu existau cadre! zice mama. Dar Ana, dacă mama ei era bolnavă şi tatăl chiabur, nu se putea gândi la şcoală.

— Şi să rămân singur, cu toate, Anuţă! zisese bunicul Spiridon.

În acea seară de februarie Ana se pregătea să iasă la joc pentru primul bal de fată mare. Lada ei de zestre cuprinde poale albe de in cu colţi mari şi pumnari, zadie brodată pe din jos, cu floricele roşii, spătoi şi lăibărel cusut cu mărgele mărunte, pantofiori cu cataramă, precum şi cizme înalte de box. Aceste veşminte, deşi făceau parte din zestrea unei fete tinere, nu mai erau la modă, iar Anei nu-i venea să le mai îmbrace. Pentru primul bal preferă o bluză albă, cumpărată de la oraş, la care mama mamei mele a cusut un guleraş de dantelă, o fustă în cute duble, fiindcă de zadie nici nu vrea să audă, şi să-şi împletească părul în două codiţe. Casa mamei mele se află aproape de Căminul Cultural, dar Anei nu i se dă voie să iasă fără paltonaş şi fără cizme. Totuşi, e încă iarnă şi afară e frig. De dimineaţă ninsese uşor, astfel că un strat subţire de zăpadă, ca o pulbere aspră, scânteietoare, acoperea uliţa şi satul, dând caselor ţărăneşti o înfăţişare solemnă, aproape poetică. Ana acceptă paltonul negru de păr, lucrat cu fireturi de flori colorate la bordură, pe care i l-a comandat tatăl ei la cel mai bun croitor din Ineu, fiindcă n-ar rata pentru nimic în lume ultima zi de bal de dinaintea Postului Paştelui. Dacă ar intra în ansamblul de dansuri, nu s-ar mai gândi la post. Profesoara de muzică, cea care conduce ansamblul, deşi e nevasta preotului ortodox, va face repetiţii şi în postul Paştelui, deoarece e nevoie de pregătire pentru participarea la competiţia finală a ansamblurilor săteşti de amatori care se va ţine la Bucureşti în luna mai. În fond, nu are cine s-o mustre. Partidul încurajează devotamentul celor care iubesc folclorul românesc. Părintele, ca slujitor al bisericii, e de acord cu politica democratică a partidului invocând faptul că şi Iisus a spus să-i dăm Cezarului ce-i al Cezarului. Se spune că e atât de dornic în a fi pe placul partidului, încât, pentru a-şi dovedi devotamentul, nu ezită să mănânce de dulce chiar şi în timpul postului. Ceea ce nu se mai auzise până atunci la noi în sat! Cum îşi râd în barbă şi se bucură activiştii! ziseseră oamenii. Pe mama însă n-au chemat-o în ansamblu din raţiuni politice deoarece tatăl mamei mele era greco-catolic şi chiabur. Toate aceste motive fac ca Ana, deşi joacă cel mai bine dintre toate fetele de seama ei, să nu poată face parte din formaţia de dansatori. Dacă nu poate juca în ansamblu, mama se mulţumeşte să frecventeze Căminul Cultural, dar numai până la începerea postului, fiindcă bunicul Varava, tatăl mamei mamei mele, n-ar accepta pentru nimic în lume ca fata cea mare a Tereziei lui să meargă la joc în postul Paştelui! E duminică şi mama mamei mele i-a pregătit Anei hainele de sărbătoare. A avut grijă ca bluza albă să fie curată şi apretată.

— E mai albă ca zăpada! a zis mama mamei mele cu mândrie.

Într-un colţ al camerei, pe un scăunel jos, cu trei picioare, sora mai mică a mamei urmăreşte aproape fără să clipească toate acele pregătiri. Din cealaltă încăpere, zisă cuptorişte, fiindcă acolo se găseau cuptorul şi plita de gătit, se aude radioul. E un radio Orion, marcă ungurească, de care tatăl mamei mele se desparte cu mare greutate. Radioul ocupă aproape jumătate din bufet – îl ţin minte perfect, fiindcă bunicul Spiridon l-a folosit chiar şi după ce apăruseră televizoarele. Când eram copil şi mergeam în vizită la bunicul Spiridon şi la bunica Terezia, ascultam muzică sau, altădată, când rămâneam acolo peste noapte, bunicul îmi dădea mai tare radioul ca să ascult povestea de la Noapte bună, copii!. Mă atrăgeau deopotrivă cele două butoane mari, rotunde, situate lateral, dar şi clapele albe, mici şi late dispuse în partea de jos a aparatului. Sub clape scria mare, cu litere albe, ORION. Cu ajutorul radioului, bunicul Spiridon făcea faţă mai uşor lungilor seri de iarnă, fără să mai fie nevoit să frecventeze cârciuma care, în ultima vreme, se umpluse numai de neisprăviţi şi sărăntoci colectivizaţi. Bunicul Spiridon era şi mare amator de noutăţi, plăcându-i să fie la curent cu tot ce se petrecea în lume. Se deprinsese să asculte regulat emisiunile de ştiri. Putea discuta despre orice. Era la curent până şi cu realizările sovietice din domeniul cosmic. Cuvinte şi expresii ca rachetă cosmică, cometă artificială, lansare pe orbită, plasarea pe traiectorie, Sputnik i-au intrat uşor în vocabular, deşi în vorbirea de zi cu zi nu avea niciodată prilejul să le folosească, poate doar în serile în care juca şeptic sau cruce la Varava, tatăl nevestei lui, şi se fălea în faţa altora cu nouătăţile. În acea vreme, ştirile politice erau cele care îl îngrijorau, în special cele privitoare la colectivizare. Întrecerile pe ţară în încheierea colectivizării îi dădeau fiori reci. Un nou raion, raionul Luduş, din regiunea Cluj, a încheiat cu succes colectivizarea – se anunţă la radio. E al patrulea raion din regiune! În acel moment, crainicul descrie avântat starea de spirit a ţăranilor din raionul Luduş, apoi comentează, pe larg, iniţiativele partidului în ceea ce priveşte colectivizarea întregii ţări. Treptat, tonului optimist din anunţul iniţial îi ia locul unul mai grav, uşor ameninţător, pe care nu-i greu să-l sesizezi, mai ales în cazul unor exprimări ca brigăzi de activişti care operează pe sate sau să nu permitem celor ce încearcă să primejduiască regimul de democraţie populară etc. Bunicul Spiridon ştie că e începutul sfârşitului! Dacă nu semnează de bunăvoie adeziunea, o va semna silit sau, mai rău, puteau să-l ridice şi să-l trimită la Canal… Pământul îl dă de bunăvoie, dar boii… Pruncii lui! Albi ca soarele şi omătul! Nu! Nu-i dă! Îi omoară cu mâna lui! Şi ce-o să se facă Terezia, bolnavă, singură cu două fete?! Nu avea de ales. Va semna şi el cât de curând. Şi boii? Pruncii cei mândri?! Ca soarele-alduitul! Cu picioare albe ca omătul… Îngândurat, dar şi sătul de atâta propagandă, mişcă butonul ca să schimbe frecvenţa. O altă voce, în stilul mai optimist şi avântat al odelor patriotice, anunţă cu mult patos că în vară muncitorii şi tehnicienii de la Trustul de construcţii şi montaje electrice au început executarea liniei electrice de 110 kilovolţi Cluj – Baia-Mare, lucrările avansând… Tatăl mamei mele nu e preocupat să afle continuarea, de aceea răsuceşte iarăşi butonul şi face ca vocile de mai înainte să se piardă într-un vuiet de paraziţi, din care răzbat, din când în când, câte un cuvânt sau două inteligibile. Dincolo, în camera mare, Ana se aşază pe un scaun cu spătar, aşteptând ca mama ei să-i împletească părul. Iat-o pe bunica Terezia făcând, cu un pieptene mic de os, cărarea pe partea stângă, împărţind părul, de-o parte şi de alta a capului. Părul mamei mele e foarte frumos, lung, iar firul sănătos. Îl spală cu săpun făcut în casă, preparat chiar de mama mamei mele după o reţetă specială, cu ierburi plăcut mirositoare pe care le culege singură. Bunica îşi pune în palme câţiva stropi de ulei de păr, pentru ca împletitul să fie mai uşor. Începe de sus, dindărătul urechii, iar când se apropie de vârful codiţei, mama mamei mele adaugă în împletitură o panglică roşie, subţire, pe care o leagă spre capătul cozii într-o fundiţă. Asigurându-se asupra înălţimii egale a cozilor, începe şi de cealaltă parte cu împletitul. Într-un final obţine o simetrie perfectă: cărarea e dreaptă, cozile sunt la înălţimi egale, iar fundiţele stau ţepene. Privindu-se în cele trei părţi ale oglinzii de la masa simplă de toaletă, separate în mici balamale, asemeni unui triptic, mama vede o fată frumoasă, a cărei piele fină capătă, atunci când se mişcă vioi, străluciri ca de mătase. Îmi închipui că, în lumina de la lampa cu abajur de ceramică, portretul tinerei fete, multiplicat de tripticul oglinzii, apare vag luminat, ca în tablourile vechilor maeştri olandezi. Umerii rotunzi răsar de sub bretelele combinezonului care-i marchează bustul plin, deja vizibil. Dinţii albi, frumoşi nu sunt cu nimic mai prejos decât ai fetei ce râde în reclama cutiei cu praful de dinţi de pe policioara mesei de toaletă. Iar buzele, uşor întredeschise, ca în fotografia alb-negru pe care o privesc şi eu, sunt fără astâmpăr, cu buza de jos cuprinsă din când în când de un vag freamăt. Talia subţire nu constituie defel un motiv de laudă pentru fetele de măritat de la ţară, însemnând fragilitate, chiar slăbiciune în raport cu munca grea ce o aşteaptă ca nevastă sau, mai rău, nerodnicie în raport cu asigurarea urmaşilor. Bunica Terezia e însă foarte mândră de fiica ei cea mare. E asemeni unui bujor cu flori rozalii, fremătând cu nerăbdare să se deschidă. O priveşte cu admiraţie de mamă în oglindă. Privirile li se întâlnesc. Fata se îmbujorează şi-şi pleacă cu sfială capul. Mama mamei mele zâmbeşte, dar zâmbetul ei se usucă şi se stinge repede ca pârjolit de o flamă nevăzută. Lacrimi nu mai are să jelească. Nu poate să nu se-ntrebe ce-o să se întâmple dacă le iau tot pământul şi boii cei frumoşi ai lui Spiridon! Ce vor face?! Sărăcia şi lipsa strictului necesar erau o noutate pentru mama mamei mele, care fusese crescută într-o familie de buni gospodari, oameni gazdă. Cum se vor descurca de acum înainte? Nici în ruptul capului, fata găzdăcoiului Varava nu putea concepe să lucreze în Gospodăria Agricolă. Îi plăcea să muncească, să-şi ţină ca o nevastă de treabă casa, dar să trudească alături de… de colduşii satului, să-i poruncească un neisprăvit, un beţiv?! Ea nu fusese născută pentru aşa ceva! Crescuse cu promisiunea tatălui că avea s-o mărite cu un fecior cu stare, care să n-o ducă la munca câmpului. Era descumpănită fiindcă nimeni n-o pregătise pentru sărăcie şi nevoi. Până la colectivizare dusese o viaţă lipsită de griji, măritându-se cu Spiridon, un fecior cu bună stare. Bunica Terezia era de felul ei o femeie caldă, plăcută. Dar, de când lucrurile începuseră să se schimbe şi lumea să nu mai semene cu cea în care crescuse, se închisese în sine, trăind într-o cumplită nepotrivire cu o rânduială în care nu-şi mai găsea rostul. Iar de când murise, la numai cinci ani, băieţelul ei, se adâncise într-o deznădejde amară, neagră. Uitase de toate, mângâindu-se doar la gândul că acolo, în ceruri, îngeraşul iubit o aşteaptă să-l ia din nou în braţe. Murind, copilul dusese cu el toată lumina, lăsând în urmă-i numai întuneric şi suspine. Să se lepede de lume! Da! Aşa ar vrea, dar nu-i păcat să se lepede de lume cu gândul la copilaş, şi nu la mântuire?! se întreba şi-o întreba pe sora ei, Drosia, mireasa şi nebuna lui Hristos. Căci de lume lepădându-te, o îmbărbăta Drosia, şi cine e cu dragoste către Dumnezeu în mare câştig o să fie în viaţa ce va să vină. Cu astfel de vorbe şi cu altele asemenea o încuraja sora ei Drosia, alinându-i suferinţa şi dorul de fiul mort. Terezia iubise însă viaţa. Aşteptase cu atâta nerăbdare s-o înceapă, să se mărite şi să fie la casa ei. Visase o familie frumoasă alături de Spiridon. Venirea colectivei şi moartea pruncului îi zdruncinaseră încrederea în sine, zdrobindu-i toate visurile. În afară de Drosia, nu avea cui spune necazul ei. Iar Drosia, în loc s-o înveţe cum să-şi accepte soarta şi să trăiască mai departe, nu făcea, cât era ziua de lungă, decât să-i vorbească de Împărăţia Cerurilor şi de fericirea cea mare care-i aşteaptă pe cei aleşi în viaţa viitoare, acolo unde era adevărata viaţă a sufletului… Ce să facă oare? Mama mea, Ana, înţelege zâmbetul dureros al bunicii Terezia, dar, în voioşia ei egoistă, sare s-o îmbrăţişeze. Nu-şi poate stăpâni bucuria că, după multă vreme de la moartea frăţiorului lor, mama mamei mele s-a ridicat din pat, începând să se preocupe din nou de familie. Să zâmbească şi să nu mai jelească toată ziua. S-o ajute pe fiica ei cea mare să-şi împletească părul. Uite ce frumos i l-a împletit! S-o ia pe cea mai mică în braţe. Să-i pregătească Anei bluza albă, fusta cu pliuri, aşezate frumos pe un umeraş de lemn atârnând deasupra uşii întredeschise a dulapului din lemn de nuc. În picioarele goale, rotindu-se prin casă, inima mamei mele pluteşte pe podelele de lemn date cu ceară. În urechi aude deja primele acorduri ale muzicii de joc. Face o piruetă pe vârful picioarelor. Repetă, cu braţul drept înălţat deasupra capului, învârtitul pe sub mână. Abia aşteaptă să ajungă la Căminul Cultural. Acolo o să-l vadă pe Alexandru. I-a promis că vine la bal. Alexandru e un tânăr activist şi răspunde din partea Partidului de acţiunile tineretului din comună, având misiunea, încredinţată lui de către tovarăşii superiori de la raion, de a dinamiza activismul comunist în rândurile tineretului. Ca şef al organizaţiei raionale de tineret, e neobosit în munca organizatorică, bătând satele pentru a-i implica pe tineri în diferite activităţi artistice, dar şi politice. Stă în gazdă la o familie care-şi pierduse fiul în război şi care, neavând alţi copii, l-a luat în grija ei pe Alexandru. A fost, de altfel, prima familie din sat care şi-a cedat pământul gospodăriei agricole. Activistul se trage de undeva din Regat, dar e un băiat bun şi, când se înflăcărează vorbind cu patimă despre Partidul căruia îi este devotat trup şi suflet, e nu ştiu cum, altfel, în comparaţie cu feciorii din sat care-i fac ei curte. Mama n-ar putea să-i spună, Doamne fereşte!, bunicului Spiridon despre Alexandru. Nu ştie de ce-ar fi în stare acesta dacă ar afla că, dintre toţi feciorii de frunte, Ana îl place tocmai pe activistul de partid! Alexandru o place pe Ana, deşi nu i-a spus-o încă în mod explicit, iar fata, potrivit educaţiei, n-ar prelua pentru nimic în lume iniţiativa mărturisirilor înainte ca bărbatul s-o facă. Totuşi, Alexandru i-a promis că o va ajuta să intre în ansamblul folcloric al comunei. Că vor pleca împreună la Bucureşti. E ceva! credea Ana, îmbujorându-se. El îi zugrăvise în culori frumoase Bucureştiul, unde activistul a făcut şcoala de cadre. Alexandru e sigur că va însoţi la concurs ansamblul folcloric, ansamblu ce va reprezenta zona Crişanei în competiţiile naţionale de amatori. Şi, dacă ar intra Ana în formaţie, ar merge, nu-i aşa?, amândoi la Bucureşti! Ce frumos ar fi! El i-ar arăta Anei capitala patriei noastre. S-ar plimba amândoi pe bulevardele mari, pe Magheru sau pe Calea Victoriei, şi s-ar uita la vitrinele luminate. Îi vorbeşte mamei despre electricitate. Şi-i promite că, într-o zi, Partidul va aduce lumină în toate satele ţării, în satul lor, negreşit! Îi descrie inspirat becul. În detalii cuprinzătoare şi extrem de precise. Ce frumos trebuie să fie Bucureştiul luminat cu mii de becuri! De aceea, inima tinerei fete, rotindu-se acum prin încăperea luminată cu lampă, bate atât de tare. E ca un bec cu raze strălucitoare şi diafane. Pentru mama, becul, pe care şi-l imagina ca pe un soare mititel închis într-un glob de sticlă în formă de pară – sunt chiar cuvintele mamei –, era semnul unui viitor mai bun şi luminos, inspirat zugrăvit de Alexandru. Gândul îi era la Bucureşti şi la Alexandru. Fata se vede plimbându-se alături de el prin oraşul cel mare. Gândul acesta o face să înflorească de visuri şi nădejde. Ea n-a călătorit niciodată mai departe de Glogovăţ şi Arad, la rudele din partea străbunicii Iohana. Despre Bucureşti ştie că există, că este capitala ţării, dar nu-şi închipuie că ar avea vreodată un motiv să meargă acolo. Şi totuşi, Alexandru îi promisese că o va duce la Bucureşti. I-a promis şi că vine la joc în seara aceea. Alexandru nu se pricepe la joc, dar se străduieşte. A învăţat câţiva paşi, ţine ritmul, dar mişcările lui sunt foarte limitate. Mama poate să treacă peste asta fiindcă Alexandru are un zâmbet cald. Când râde pare mai tânăr. Dar când devine serios, propovăduind despre idealurile revoluţionare ale Partidului (despre comunism şi Uniunea Sovietică), ochii i se aprind, cele două luminiţe din mijloc înteţindu-se pe măsură ce vorbeşte. Fruntea i se încreţeşte şi obrajii i se aprind ca de o patimă a inimii. Nici el nu-şi dă seama cât de mult îi modificase partidul părerea despre lume, dar Ana e prea tânără ca să i-o spună şi să-l confrunte în chestiuni care nu sunt de competenţa unei fete tinere şi naive. Îi plăcea cum îşi pieptăna părul negru peste cap, lăsându-şi fruntea liberă, dar purta un basc gri, urât, după moda muncitorească. Ca să pară mai matur şi mai hotărât, Alexandru nu renunţa niciodată la basc. Mama ar vrea ca el să umble cu capul descoperit fiindcă ar arăta mult mai tânăr. Ana are paisprezece ani şi nu poate înţelege o asemenea încăpăţânare. Dar ştie cum o să-l convingă pe Alexandru s-o susţină ca să intre în ansamblul folcloric. O să joace numai cu Ioachim! Ioachim e de departe cel mai bun la joc dintre toţi flăcăii. Nici el nu e în ansamblu tot din raţiuni de natură politică. Ioachim cunoaşte toate mişcările. Are o ţinută dreaptă, mândră. Niciun flăcău nu sare mai sus ca el fecioreasca. Când Ana şi Ioachim sunt la joc, toată lumea se opreşte ca să-i vadă. Ştiu amândoi să improvizeze, îşi cunosc fiecare unul altuia mişcările şi, mai presus de orice, ştie fiecare cum să-l pună pe celălalt în lumină. Mama se mişcă graţioasă, cu paşi mărunţi, pe loc, când Ioachim îşi face numărul, lovindu-şi călcâiele şi plesnind cu palmele pe coapse sau pe tureacul cizmelor. E momentul lui. Dar şi el, tata, ştie cum s-o ridice pe mama în aer de parcă n-ar mai exista legile pământului, cum s-o învârtă pentru ca ea să zboare şi să plutească, nu alta! Se potrivesc şi la statură. Sunt făcuţi unul pentru altul. E de ajuns să-i vezi împreună ca să-ţi dai seama de asta, dar ei încă n-au aflat-o, fiindcă mama îl place pe Alexandru, iar tata încă nu s-a hotărât ce vrea de la viaţă. Ioachim i-a promis Anei că vine la joc şi că o să joace numai cu ea. Mama ştie că va veni şi preoteasa la bal ca să-i urmărească pe dansatorii din ansamblu şi, cine ştie?, dacă o vede jucând cu Ioachim, s-ar lăsa mai uşor înduplecată să-i ia pe amândoi în formaţie. Acesta era planul secret al mamei pentru seara aceea. E gata îmbrăcată pentru primul ei bal de fată mare. Îşi dă cu puţină apă de colonie, cadou de la mătuşa Silvia, care este cameristă la un hotel. Paltonul negru cu bordură aşteaptă pe umeraş. Se înţelesese cu Alexandru că se vor întâlni direct la bal, fiindcă pe activist fandoselile şi curtoazia de altădată îl lăsau rece. În mod democratic, el vedea în femeie egala bărbatului, aşa că nu găsea de ce-ar veni după ea până acasă. Ce, nu ştie unde e Căminul? Ca să nu meargă totuşi neînsoţită, Ana va trece pe la verişoara ei, pe la Letiţia, a cărei casă se găsea chiar peste drum. Înfiorată la gândul balului, fata luă paltonul. Tatăl ei o conduse până la poartă.

— Nu vine Ioachim după tine? o întrebă bunicul.

— Nu! zice scurt fata, îmbujorându-se. Mă duc cu Letiţia şi cu Gheorghe!

— Bine, Ană! Stai, mai zise el şi scoase din buzunarul de la cojoc o crenguţă uscată. Era o crenguţă din carpenul în care s-a prins un roi de albine. Se spune că fata care poartă o astfel de crenguţă o să fie jucată mult.

— Ce-i asta? întrebă Ana mirată.

— Ca să fii jucată, zise tatăl mamei mele râzând. Pune-o la brâu!

— Bine! acceptă fata îmbujorându-se. Ana ia crenguţa uscată şi o strecoară în buzunarul de la palton. Îşi dorea să fie jucată, dar… Se uită apoi în susul uliţei.

*1 – clasă exploatatoare ce împiedica colectivizarea agriculturii şi care trebuia lichidată cu orice mijloace.

*2. Izvoare de venituri – o exprimare metaforică a tezei leniniste conform căreia orice venit individual, oricât de mic (izvor-izvoraş), naşte în fiecare ceas, în mod spontan, capitalism, de aceea trebuind desfiinţat în favoarea avutului colectiv.

*3. Gospodăria Agricolă – se constituia atunci când mai multe familii dintr-un imbold sincer şi dezinteresat renunţau la proprietatea individuală asupra pământului şi a întregului avut în favoarea colectivă, asociindu-se într-o gospodărie.