© 2015 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5350-8

ISBN PDF: 978-973-46-5351-5

ISBN print: 978-973-46-5326-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Victor Gingiu, Fanariotul

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DOINA RUŞTI este una dintre cele mai apreciate voci feminine ale literaturii contemporane. Tradusă în 9 limbi, invitată la numeroase tîrguri şi evenimente internaţionale, s-a impus în special prin romanele cu tematică diversă şi construcţie solidă, cele mai multe apărute la Polirom. Dintre acestea amintim Zogru (2006, 2013), reeditat în colecţia Top 10+, Fantoma din moară (2008), roman amplu despre comunismul românesc, distins cu Premiul pentru Proză al USR, şi Lizoanca la 11 ani (2009), recompensat cu Premiul „Ion Creangă” al Academiei Române. Doina Ruşti trăieşte în Bucureşti, este profesor universitar şi scenarist.

Prolog

Nicio poveste nu începe pe prima pagină a unei cărţi. Iar manuscrisul fanariot nu face excepţie. Totuşi, biblioteca Saraiului ar putea fi socotită un punct de pornire. Acolo, sultanul Selim a dat peste nişte partituri, două pagini scrise atât de prudent, încât notele muzicale arătau ca nişte ţânţari înecaţi în cafea.

Selim a lălăit după obicei melodia. Era ceva vesel. Începea cu nişte răpăieli scurte şi continua amplu, încât era imposibil să nu-ţi dai seama câtă lume îşi pusese sufletul în acel cântec. Pipăi hârtia, ignorând semnătura mărunţică din colţuri. Aceeaşi mână scrisese sub note, într-o limbă aleasă, pusă acolo parcă special pentru a-i aduce în minte figura de mărgică fără fisură a primului său învăţător. Melodia se lega de cuvinte. Erau trei strofe care lăudau un oraş al tuturor fericirilor.

Cântecul îi intră în suflet, iar până seara îl învăţă tot palatul, de unde se răspândi pe străzi şi mai ales prin taverne, în primul rând pentru că venea din gura marelui Selim, dar şi pentru că avea o melodie săltăreaţă, care făcea să-ţi fâlfâie inima încă de la primele măsuri. Oraşul din cântec era ca suspinul ascuns în floarea de tei. Între zidurile lui se topea orice suferinţă, ştearsă din Cartea Destinului ori din alte cărţi copiate după aceasta. Iar oraşul, acel oraş al inimilor uşoare, nu era altul decât Bucureştiul.

Apoi începură să circule zvonurile, întreţinute de şoaptele sâsâite ale grecilor din Fanar, singurii care bătuseră drumurile până dincolo de Dunăre, unde se afla oraşul valah. Toată lumea ştia, de pildă, că de cum treci podul, care e şi singura intrare în oraş, îţi dai seama că toată viaţa ta de până atunci nu mai face doi bani. Pe străzile pavate cu lemn de stejar se răsucesc aburii căldăruşelor argintii, în care fierb fără oprire elixirele, parfumurile şi alifiile, căci oraşul nu trăieşte nici din munca pământului, nici de pe urma numeroaselor lui prăvălii, ci dintr-o aromă înnoită continuu, din acea răsuflare călduţă care invadează toţi porii şi care face ca orice nou-venit să uite tot ce-a trăit, transformat pe loc în emir cu ochi de safir, în nabab cu trăsuri şi palate, în guvernator, polcovnic sau măcar într-un conţopist din alaiul domnesc.

Dar erau şi unele guri care povesteau că unii umblă năuci pe străzi, îmbătaţi de iubire ori îmbuibaţi cu bunătăţile la care au visat, torturaţi de propriile dorinţe care le rod cea mai fragilă parte a cărnii, învăţându-i să se bucure de durerile patimii şi de otrava unui suspin.

Dar oricare ar fi schimbările, nu există absolut nimeni care să nu cadă într-o lungă euforie. În Bucureşti nu există griji şi nici tristeţi lungi, ceea ce explică însuşi numele acestui oraş vesel, ca un clopoţel în zăpezile iernii.

Grecii din Fanar, care cunoşteau bine drumul, îşi scoaseră aurul de prin beciuri, din temeliile caselor, de sub grămezile de vechituri şi din gunoaiele care acopereau cartierul, încercând să-l convingă pe sultan să le dea tronul Bucureştiului pentru o perioadă cât de scurtă. Faima oraşului se întinse de la un capăt la altul al Imperiului Otoman, încât nu mai rămase nimeni care să nu ştie că Bucureştiul este oraşul unde se împlinesc visele. În cafenelele Istanbulului se dezvoltă un adevărat comerţ elitist, căci aici îşi licitau marfa cei mai stilaţi negustori, la mare preţ ajungând ogarii de Moldova, şoimii de Bucureşti şi copiii valahi.

I

Bucureşti

1

Cea mai bună zi a lui a fost a întâlnirii din brutărie. Se întâmplaseră multe între timp şi intrase deja în perioada în care voia s-o uite. Era vara tunicii de barchet turungiu, una dintre hainele lui iubite.

În coasta Hanului Roşu se deschisese o brutărie cu clopoţel, unde lumea intra în primul rând ca să asculte clinchetul uşii. Prin fereastra deschisă venea miros de jimblă şi de susan copt. Intrase doar să arunce un ochi şi rămăsese încremenit. Lângă tejghea se înşirau cinci persoane. Plămânii lui făcură o pauză lungă. În faţă, la nici un deget distanţă, Maiorca respira liniştit. Ar fi putut s-o atingă, însă sângele, încă nerafinat de întâmplările vieţii, îl transformase într-un rac fiert. În timpane îi pulsa timpul, cu cele peste trei sute de aripi, iar ceafa Maiorcăi scotea aburi. Îi putea privi în voie umerii drepţi, zecile de codiţe răsucite în cârpe şi urechile cu cerceii făcuţi din aţă roşie, pe care tremurau trei năsturei de sidef.

Maiorca îl văzu abia după ce umpluse coşul cu pâinişoare. În primul moment cei doi se priviră ca nişte oameni necunoscuţi. Maiorca lăsă buza, scoţând oftatul pe care el aproape-l uitase.

Cât brutarul scrise în catastif, aruncă doi bani pe tejghea şi înhăţă cu siguranţă chifla pe care pusese ochii.

În stradă, viaţa se animase. Maiorca vru s-o ia către casă, însă, sub un impuls de moment, îi apucă braţul care ţinea coşul, fără s-o slăbească din ochi, cu toate că nu era în stare s-o vadă. Prin retină i se derulau în viteză toate feţele ei, care îl torturaseră. Primele cuvinte îi ieşiră la întâmplare. Când sufletul fierbe, gura scoate cele mai false fraze, melodii fără flacără, fără valoare. De-aia se şi zice că numai oamenii cu simţiri mediocre sunt în stare să făurească discursuri de mare emoţie. Cu toate că în sufletul lui se zvârcolea o declaraţie amplă, buzele o întrebară ce face, ca şi cum s-ar fi despărţit ieri. Fata surâse, iar zgomotul străzii intră în pământ. Din coşul cu pâine se revărsa o chemare discretă. Maiorca spuse ceva, o propoziţie scurtă, iar nările lui se umflară.

Prin mulţimea care se învârtea pe la poduri, cele două siluete arătau ca nişte făclii. Ea mergea înainte, cu braţul încolăcit pe coş, iar el bătea caldarâmul cu vârful bastonului, trei paşi în urma fustelor ei. Dincolo de pod era Bozăria, iar deasupra ardea soarele, ridicând valuri de crudăciuni otrăvite.

Niciun grec nu intrase în Bozărie. Ca şi el, orice sudit ajuns în oraş afla chiar din primele clipe că Bozăria trebuia evitată. Ea şi băbătimea bucureşteană erau cele două rele. În plus, el mai avusese parte şi de povestea unui valet pe care Bozăria îl mâncase de viu. Iar înainte de valet se înşirau podul, oraşul şi prăvălia lui Mustafa, unde credea că se află începutul, cu toate că niciun început nu poate fi demonstrat.

Până în ziua întâlnirii din brutărie mai sunt multe de spus şi toate se leagă de ochii ei, ca două lutre ieşite de sub zăpezi. Prima oară a văzut-o în curtea Mitropoliei, unde ajunsese luat pe sus, în chiar ziua intrării lui în oraşul la care visase ca un nebun. Şi cât mai visase!

2

Prima dată auzise de Bucureşti în prăvălia prietenului său Mustafa şi, ascultându-i doar muzica, i se păruse ca un pămătuf trecut peste dinţi. În mod inexplicabil, toată ziua aceea nu mai putu să şi-l scoată din cap. Un cuvânt e un mic vierme, făcut să se înmulţească peste măsură. Îţi intră în labirintul urechii cu harta în buzunar şi nu-l interesează niciun popas, nicio alianţă, iar în cazul de faţă nu s-a oprit decât în talamus, într-o zonă umbrită, unde se spune că ar fi un fel de lac bântuit de fantome. Dar Ioanis nu cunoştea această faţetă perversă a cuvintelor. Avea 16 ani, toţi scurşi în marginea cartierului Căţol, printre coşurile de peşte, mai întâi pe lângă taraba mamei sale, apoi cărând la greu sarsanalele cu scrumbie albastră, chefalii argintii, guvizii morocănoşi şi calcanul rânduit bucată cu bucată în panerele de răchită, intrate pentru totdeauna în memorie, alături de faţa tatălui său, profilată pe cer, ca o mare pălărie de floarea soarelui, uscată şi înnegrită de ploi.

Pe părintele său îl chema Bradu Milikopu, un nume onorabil, cunoscut în tot cartierul, nu atât pentru nişte fapte eroice, cât pentru faţa ciugulită şi pentru ochii înflăcăraţi, dincolo de care ardea un singur vis, cu numele de Lambros Katsonis.

În dimineaţa de aprilie, după ce şi ultimul coş fu aşezat sub tarabă, Ioanis o rupse la fugă, după obicei. Prăvălia lui Mustafa era în cealaltă parte a oraşului, o afacere mică, înghesuită într-o singură cameră cu tavanul de bârne. Aici, în această încăpere căptuşită cu stofe şi şaluri, intra zilnic, doar ca să atingă baloturile uriaşe de postav, să cântărească din ochi sulurile de lastră şi să pipăie mătasea de Mosul, căci puţine lucruri se pot compara cu moliciunea textilei furişate, ca un strop de ceai călduţ, printre arătător şi degetul mare. Uneori trecea pe la Mustafa numai ca să simtă sub podul palmei pachetul de serasir ori ca să sugă în ochi culorile pastelate ale muslinului. Iar când avea bani cumpăra resturi, bucăţi rămase de la alţii, chiar petice mici de pânză, pe care nu le voia nimeni. Făcea garnituri de turbane, mănuşi, pungi împodobite cu mărgele, cingători din zeci de petecuţe, batiste ori feţe de papuci, lucruşoare pentru surorile sau pentru mătuşile lui.

Cum intră, îi sări în ochii o bucată de bengalină, aproape ascunsă între valurile de ţesături. Era o pânzişoară moale, în care mătasea părea să se fi ridicat oglindă la suprafaţă, în timp ce grosul, un amestec de bumbac şi lână, rămăsese la bază. Avea culoarea argintului înverzit.

Mustaţa lui Mustafa se trase într-o parte: stofa nu era ieftină şi nici nu se putea face cine ştie ce din ea, în niciun caz o pereche de şalvari. Ar fi mers pentru plătci ori pentru nişte poale apoase. Poate pentru manşete. Dar pentru pantaloni!…

— Nici vorbă, tinere Milikopu, îşi dădu cu părerea Mustafa, chiar în momentul în care în uşa prăvăliei se ivi fesul de şalim al învăţătorului Okimon.

După ochii luminaţi sub arcade, era evident că trecuse pe la poşta din port.

— Se pare că prea milostivul Selim şi-a aplecat ochii şi asupra bietului nostru Thessaloniki, spuse învăţătorul, cu oarecare emfază, şi, cu toate că pentru Mustafa „bietul Thessaloniki“ era Eyālet-i Selānīk, iar pentru orice vlaş, Săruna, niciunul dintre ei nu avea vreo problemă de înţelegere.

În oraş, toată lumea vorbea greceşte de dimineaţă până seara. Doar în casele albe, sub coroanele zburlite ale pinilor ori în grupurile de pieţari, turcii se certau între ei pe turceşte, evreii şopteau în limba lor, pe care n-o înţelegea nimeni, iar de cum intrai în cartierul Căţol se auzeau cuvintele împotmolite în miere, cărora numai vlaşii le cunoşteau miezul.

Timp de câteva minute, învăţătorul făcu elogiul sultanului Selim, care împlinea exact un an de când urcase pe tron.

— Un grec, prieten de-al meu, se simţi dator Mustafa să completeze, mi-a spus c-au crescut de două ori lefurile galiongiilor. Fratele prietenului meu a fost în slujba lui Gazi Hasan.

Pentru că învăţătorul îl privea insistent, Mustafa continuă:

— Unii au primit şi ranguri!

Prin fereastra prăvăliei se vedeau acoperişurile cenuşii, iar în zare clipocea apa mării, ceea ce îl făcu pe Ioanis să se simtă dintr-odată legat strâns de locul acesta, de prăvălia căptuşită cu mătăsuri şi de cei doi bărbaţi, care îi erau cei mai dragi oameni din toată Săruna. Iar atunci, în momentul călduţ, ca un rac bun de pus pe masă, în viaţa lui Ioanis, în creierul lui tânăr şi în inima doritoare, se furişă lama cuvântului Bucureşti.

— Fratele prietenului meu, se lăudă Mustafa, a ajuns stăpân peste un oraş în care toată lumea dansează!

Învăţătorul se îndoi c-ar exista un astfel de loc, însă turcul turui mai departe, în timp ce Ioanis încă mai mângâia bucata de stofă.

Dansatorii despre care povestea Mustafa nu vorbeau turceşte şi nici greceşte.

— N-o să mă credeţi, îşi dădu el ochii peste cap, oamenii ăia vorbesc vlaşa!

— Aha, se lumină învăţătorul. Poate e vorba despre Bucureşti!

Numele oraşului aduse cu el un moment de tăcere.

— Un bunic de-al meu a fost la Bucureşti, continuă Okimon.

Pe Ioanis îl încălzi gândul că în imensitatea Imperiului mai existau nişte oameni care vorbeau limba lui. Nici măcar nu-şi dădu seama că odată cu această constatare banală îl invadase şi boarea cuvântului Bucureşti, care de altfel nici nu sunase exotic.

Acesta a fost începutul, dilatat pe măsură ce timpul trecea. Gura lui Mustafa mişcându-se sub mustaţă, învăţătorul clarificând cu ochii senini. Fratele prietenului meu, spusese Mustafa. Un bunic de-al meu, completase Okimon. Aceşti temerari i-au deschis poarta. Fratele prietenului era un marinar cu barba încleiată de tutun. Bunicul învăţătorului vindea măsline şi licurini afumaţi.

Mângâind încă pânza, Ioanis continuă să stea nemişcat. În geamul prăvăliei i se reflecta profilul, din care nasul ieşea puternic, ca spinarea unui caras.

Okimon era de părere că înşişi vlaşii din Săruna veniseră de-acolo. Prin mintea lui Ioanis trecu fără motiv faţa tatălui său, găurită ca nisipul în care s-au întipărit stropii ploii.

— În tot cazul, preciză turcul, vlaşii ăia nu sunt prea deştepţi! Fratele grecului meu s-a făcut marinar pentru că n-a reuşit să vândă în viaţa lui un petic de cârpă! N-are minte nici cât o găină persană! Totuşi, acum e guvernatorul vlaşilor dansatori!

Învăţătorul aduse în discuţie încă vreo câţiva tâmpiţi din Săruna care se căpătuiseră la fel, încheind cu un precept pe această temă, pe care, dintr-un motiv numai lui cunoscut, îl spuse în vlaşă.

Ochelarii învăţătorului îi trimiseră un jet de lumină, iar mustaţa lui Mustafa se mişcă binevoitor. Cuprins în mod neaşteptat de euforie, Ioanis se hotărî să cumpere bengalina cu banii pentru măcelar, ignorând cu totul prânzul de care îl despărţeau doar câteva ore.

3

Fără carne nu era chiar o catastrofă, însă toată familia sări cu gura pe el. Bineînţeles, nu putea să spună că a cheltuit banii. Pierduţi suna mult mai bine, dar nu suficient, aşa că în cele din urmă optă pentru furaţi.

— Cine? se interesă tatăl, iar prin minte îi trecură fugitiv toţi verii Milikopu, înarmaţi cu pumnale şi boxuri, tăindu-i pe loc pofta pentru detalii.

Masa se umplu cu chiftele de spanac şi peste cele 11 capete se lăsă liniştea. Obrazul ars de soare al tatălui său îi dădea întotdeauna fiori. Există în mod tradiţional un număr important de taţi nemulţumiţi de copii, însă în cazul de faţă nemulţumirea era ca o rană. Bradu Milikopu era un martir, iar pentru martiri nu există alternative. Se trezea cu noaptea în cap şi-o lua direct spre debarcader. Scotea peşte din apele mării până când începeau să-l usture ochii, să-i tremure falca, să-l lase genunchii, iar toţi banii se duceau pe jizia, căci trebuia să plătească impozit pentru exact 11 capete. Unul dintre acestea era al lui Ioanis, care, privindu-şi tatăl, se simţea de fiecare dată mic şi prost. Iar când tristeţile de acest fel coborau peste el, nasul i se umfla, transformându-se într-un plisc de cioară bătrână.

Pentru tatăl său nu conta nici învăţătura pe care o căpătase de la învăţătorul Okimon, nici că se spetea cărând coşurile cu peşte. Iar despre pasiunea sa pentru croitorie nici nu voia să audă. Ştii tu să faci un rând de haine ca lumea?! Nu! Atunci ce fel de croitor eşti? Hainele din visele sale nu erau pentru onorabilul cartier Căţol şi nici atât pentru oraşul Săruna. Îi plăceau buzunarele, cât mai multe, camuflate de nasturi şi de broderii complicate, pe care puţini ştiau să le aprecieze. Iar în afară de asta preţuia şi uleiurile de păr, care făceau ca buclele lui negre să arate grele şi suple, ca mătasea de Brusa.

Toate acestea însă erau tâmpenii. Singurul lucru demn pentru un fiu de pescar din Săruna ar fi fost s-o taie fără întârziere în largul mării şi să se înroleze în flota lui Lambros Katsonis.

De 20 de ani, corăbiile lui atacau fără cruţare armata marelui Gazi Hasan, slăbind Imperiul şi dând speranţe grecilor şi celorlalte neamuri, printre care se numărau şi vlaşii din oraşul Săruna. Două lucruri s-ar fi rezolvat dacă ar fi fost un fiu cumsecade: jizia s-ar fi micşorat cu un cap de om, iar ziua eliberării de sub turci ar fi fost mai aproape.

Ioanis iubea libertatea şi-i ura pe turci ca orice om normal din Săruna, dar viaţa sub comanda cuiva, pe o corabie ameninţată de tunuri, îi tăia orice interes patriotic. El voia ca toţi grecii să fie liberi, dar şi mai mult iubea libertatea sa, care în momentul acela era făcută din parfumuri şi haine frumoase.

4

Pe la Paşte, situaţia din familia lui Bradu Milikopu se împuţi rău de tot. După ce mama aşeză pe masă margheriza, Bradu îi dădu vestea de care se temea cel mai mult: îi venise rândul să plece. Împreună cu doi veri, tatăl său cumpărase o barcă la mâna a doua. O epavă. Oricine ştia că nu vor prinde peşte cu ea. Barca asta rablagită o să se izbească de stânci, la mai puţin de o jumătate de leghe de port. Atât. Ăsta era rolul ei. Ioanis şi verii lui de-al doilea aveau să fie deja pe galionul lui Lambros, îmbrăcaţi cu fustanelă şi încălţaţi cu tsarouhia. Toţi trei, aliniaţi, nas lângă nas, acelaşi care era nasul inconfundabil al neamului Milikopu, uneori întins ca o lamă de iatagan, iar alteori umflat pe neaşteptate cât ocarina. Dintre moştenirile care nu-i plăceau, nasul era pe locul întâi. Mai ales când era supărat i se scurgea în nas tot năduful, făcându-l să arate ca un croncan.

Perspectiva de războinic era cât se poate de sumbră, întunecându-i viitorul, pe care în momentul acela îl vedea încă lăptos.

Frământat de apropiata plecare, bătu în uşa dascălului său.

Okimon îl învăţase să scrie. El îi pusese în mână Balavarani, cu povestea lui Varlaam şi Ioasaf. Nu era grec get-beget, ci pe jumătate sefard, iar acest lucru îi era de foarte mare folos. Ştia pe de rost versuri din Iliada, dar citea şi pilde din Me’am’lo’ez. De la el aştepta cel mai bun sfat.

Okimon era de părere că hotărârea tatălui trebuia respectată. Nicio altă acţiune n-ar fi fost mai bună şi mai demnă ca înrolarea în flota lui Lambros. Pentru că dezamăgirea îi umflase deja nasul, învăţătorul îi mărturisi deschis că nu avea niciun pic de încredere în potenţialul său civic.

— Ce-ai să faci, tinere Milikopu? Ai să iei drumul Stambulului?

— De ce nu? Nu spuneai domnia ta că dincolo de Stambul sunt nişte vlaşi conduşi de un marinar grec?

Deşi fusese doar o întrebare de formă, prin sânge îi trecu o vibraţie de coardă subţire. Cuvântul, acel cuvânt perfid ca un brici, îşi mări populaţia. Bineînţeles, nu reflectă nicio clipă la sonorităţile acute ale Bucureştiului. Pentru el, în momentul acela nu conta chiar deloc melodia, ci doar strălucirea unui oraş de mari dansatori.

— Nu crede toate balivernele lui Mustafa, se supără Okimon. În primul rând că Valahia e la dracu-n praznic! Cu câţi bani ar costa o astfel de călătorie ţi-ai putea ridica o casă în mijlocul cartierului Căţol!

Sfaturile lui Okimon păreau juste. Dar Ioanis împlinea în curând 17 ani, vârstă consacrată armelor pentru orice bărbat al clanului Milikopu.

Pus pe gânduri de cuvintele lui Okimon, se apucă de croit. Bengalina, care costase prânzul familiei, începu să capete formă de pantaloni, ce-i drept, cam scurţi, chiar şi prelungiţi cu un bumbăcel de acelaşi verde apos. În schimb, le făcu buzunare, unele mari, la vedere, altele ascunse în căptuşeală, buzunărele pentru o monedă, puse unele peste altele, mici fante în pliurile de lângă şliţ, buzunare de betelie şi de tiv, buzunare în interiorul buzunarelor, pecetluite de nasturi ori de petice ornamentale, brodate, în total 18 buzunare.

Iar în timp ce răsucea aţa şi-şi sugea buzele, pe fereastra deschisă, printre gratiile vopsite, vânticelul viclean al lunii aprilie îi aduse Cântecul lui Selim. Şi, vijelios, mintea i se umplu de dansatori care ţopăiau conduşi de un grec, prieten al negustorului Mustafa, dansatori cu degetele împletite, ridicaţi pe vârfuri, gata să zboare. Numele Bucureştiului vibră, făcând să-i tremure nările.

Ioanis lăsă acul şi alergă după cântăreţ, care îşi vedea mai departe de treabă, ridicând glasul subţiat, ca de flaut, ori de câte ori ajungea la numele oraşului de vis – Bucureşti.

Ioanis rămase cu gura căscată auzind că însuşi Macariotatos Selim compusese acel cântec, şi toată seara şi zilele următoare îl cântă de atâtea ori încât nu mai rămase nimeni în familia Milikopu care să nu-i ştie versurile pe de rost.

Prima persoană căreia îi arătă noii pantaloni fu Mustafa. Spre deosebire de învăţător, acesta se arătă destul de optimist în privinţa plecării. El se oferi să-i facă rost de o recomandare, direct de la negustorul care era frate cu însuşi guvernatorul vlaşilor dansatori. Şi chiar se ţinu de cuvânt. O zi mai târziu Ioanis îi aduse un bănuţ de argint, pe care îl avea de la bunica lui, iar Mustafa îi înmână scrisoarea, care era în greceşte: „Dragă frate, ai grijă de tânărul acesta, care este prieten cu negustorul Mustafa din Thessaloniki“.

Un val de mulţumire îi scutură obrajii, apoi un altul de îngrijorare îl făcu să întrebe dacă nu cumva cunoştea şi numele acelui frate tâmpit, care devenise regele vlaşilor dansatori.

— Cum să nu, îi răspunse Mustafa, îl cheamă Nikos Mavros şi încă un nume.

Cum ieşi din prăvălia lui Mustafa, i se zgudui pământul de sub picioare şi, după cum află mai târziu, tot Imperiul fu zgâlţâit de cutremur. La Stambul căzură casele şi chiar băile imperiale, iar în Thessaloniki se făcură praf prăvăliile din Piaţa de Peşte.

În confuzia generală de după cutremur, Ioanis îşi adună o boccea cu haine şi cu alte lucruri folositoare şi luă, nu fără remuşcări, cele 10 drahme din cufărul mamei lui. Învăţătorul îi dărui un top de hârtie veneţiană şi adresa unui tip din Stambul.

— Este imposibil să te rătăceşti, îi spuse el, căci e chiar starostele mahalalei Eiub!

Şi, într-adevăr, nu se rătăcise. După aproape două luni a ajuns în Bucureştiul în care îl aşteptau doi oameni: Maiorca şi Doicescu, doi bucureşteni care i-au schimbat viaţa.

5

Pe când vlaşul pornea spre pământul făgăduinţei, la Bucureşti, Dan Braşoveanu Doicescu tocmai se ridicase din pat. Iar în mahalaua Colţea, peste care Doicescu era stăpân, toată suflarea ştia că se sculase boierul, al cărui glas tânăr răzbătea peste toate casele dimprejur. Limonagiul Ali, cu tablaua atârnată de gât şi cazanul de limonadă în spinare, era primul care afla. El îi anunţa pe zarzavagiii din Piaţa Cucului, care o luau la fugă spre poarta din dos, împovăraţi de trufandale pentru micul dejun. Pazarghideanul din Turnul Colţei îi vedea tropăind ca pe-o trupă de gândăcei şi anunţa mai departe, peste curţile Hanului Sf. Gheorghe, de unde ţâşneau prăvăliaşii cu băcăniile, între care nelipsite erau măslinele roşii, urda şi cafeaua prăjită pe pat de susan. Abia după aceea o luau la picior măjerii, cu icrele de morun, urmaţi de măcelari şi de restul pulimii care colora mahalaua cu taclite, fesuri şi testemene de un verde strălucitor.

În acea dimineaţă tihnită, Doicescu împlinea 27 de ani, iar cadoul lui principal, pe care Manda Doicescu avusese grijă să-l pună acolo în timp ce el încă dormea, se afla într-o casetă de argint. Una dintre bucuriile mari, moştenite de la primii Doiceşti, era să cumpere lucruri de o raritate totală. Tabachere, păpuşi mecanice, cutii muzicale, fructe de care nu auzise nimeni. Tot ce era neobişnuit îi producea o mâncărime în suflet. Cea mai nouă achiziţie era o lampă cu gaz în formă de bărbat, un năsos dezbrăcat, cu pălărioară galbenă şi cu o sculă cât un deget normal, pe care se vedea scris, cu litere aurite, Ami Argand. Prin urmare, se aştepta ca în casetă să fie un obiect care să-l surprindă total. Seara trecută menzilul adusese un cufăr de la Braşov, cu sticlele lui de Frontignac şi nişte mănuşi de mătase. Însă cutia de argint cu siguranţă nu fusese acolo.

Câţiva paşi uşurei lipăiră în dreapta, iar Doicescu întinse mâna fără să privească spre femeia care îi adusese ciubucul. Trase primul fum şi deschise cutia. Pe un pat de catifea dormea o şuviţă de păr.

În Bucureştiul cântat de Selim, în acel Bucureşti pe care pariaseră grecii din Fanar, pe primul loc erau plăcerile capilare. Iar între acestea, aveau căutare nişte mici extensii, întotdeauna însoţite de agrafe şi clame luxoase. Bucureştiul era plin de meşe. Chiar şi bărbaţii care nu cheliseră încă preferau să le poarte. Oriunde ţi-ai fi aruncat ochii vedeai numai cefe rase, dar sub fesuri, sub işlice ori sub şalurile vărgate se aflau întotdeauna meşele care băgaseră boala în bărbaţi şi schimbaseră gusturile femeilor.

Negustorimea şi marghiolimea de rând le cumpărau din prăvăliile turcilor, iar cei cu dare de mână le comandau la Braşov. Doicescu avea însă gusturi fine, de bărbat mofturos. Ale lui erau făcute de însuşi Fabio, florentinul, rămas în istorie doar pentru meşele lui Doicescu. Manda comandase meşa din timp.

Lăsă deoparte ciubucul şi sorbi din cafeaua care se răcorise, exact cum îi plăcea lui. Fără grabă, reveni la scalp, şi-l trecu printre degete, constatând, ca în fiecare zi, cât era de firav. Apoi îşi potrivi meşa pe el, având grijă să acopere bine agrafa. Pielea capul era aproape albă, rasă de o zi, punându-i şi mai bine în evidenţă fâşia de păr care se aşezase de la creştet până la frunte, ca o lipitoare de smoală. Nu era propriu-zis un breton, ci doar o dungă îngustă, ca şi cum o pensulă de zugrav ar fi trecut o singură dată. Firele de păr stăteau aliniate deasupra celor două dungi care îi traversau fruntea. Privită dintr-o parte şi din alta, mica şuviţă părea un cap de şarpe tolănit pe chelia de nea.

Doicescu suspină de plăcere. Îi făcu semn perdelegiului că voia să se-mbrace, iar acesta repezi o voce răguşită spre altcineva, încât strigătul iniţial se depărtă în viteză până în fundul casei, purtat dintr-o gură în alta. Prin perdea, profilul uşierului arăta ca o roată zimţată.

După mai multe răzgândiri, îşi alese nişte şalvari galbeni, care i se părură răcoroşi, cu toate că erau din cei noi, care se strâmtau aproape de gleznă.

Mâinile femeii îi atinseră coapsa, în timp ce-i trăgea pantalonii, iar Doicescu se simţi dator s-o privească. Era una dintre cameristele lui obişnuite, pe care o alesese pentru sânii robuşti.

Pe divan se lăfăiau înşirate cinci anterie, însă nu stătu foarte multă vreme pe gânduri, ci întinse bărbia spre cel cu dungi verzi. Acesta era dintr-un bumbac fin şi-avea două buzunare moi şi încăpătoare. Apoi ceru un şal, iar cuvântul traversă casa din gură în gură, încât toate ferestrele tresăriră sub sonoritatea lui, făcându-l pe limonagiul de la Colţea să-şi încordeze urechea şi pe măcelarii de vizavi să închidă gurile fermecaţi. Din casa Doicescu se auzi porunca boierului repetată de câteva guri:

— Şalul de ghermeşit! anunţă perdelegiul cu vocea lui de 70 ani, care ruginise într-atâta, încât suna ca un lanţ gros.

— Şalul de ghermeşit! tună chelăreasa, aflată prin zonă întâmplător.

Apoi câteva voci mai tinerele gânguriră la rândul lor: Şalul de ghermeşit. În sfârşit, porunca ajunsese la rufăreasă, o femeie cu buzele ţuguiate ca un plisc de cocoş. Iar aceasta îşi răspândi glasul de trompetă domnească până în urechea perdelegiului:

— Şalul de ghermeşit s-a ars la călcat!

Vocile reluară povestea care, revenită în iatac, sună ca o catastrofă. Doicescu bombăni, evocându-şi de două-trei ori bărbăţia, apoi lansă o nouă poruncă, ajunsă de data aceasta direct la rufăreasa cu bot ascuţit:

— Şalul de Malta!

După ce camerista îi legă şalul, înnodându-l aproape de şold, Doicescu îşi strecură în el pumnalul bătut cu smaralde şi punga de piele cu şiret aurit. Prin şliţurile laterale i se vedea pulpa înfăşurată în şalvarii din care ieşeau labele mici. Mâinile pricepute ale femeii rulară ciorapii. Păreau de mătase, cu toate că erau doar din bumbac, un bumbac nou, care abia ieşise, mătăsos şi unduitor ca o râmă. Papucii galbeni alunecară imediat, moi, ca şi cum n-ar fi fost din piele, ci dintr-o cârpă pudrată.

Deşi era cald, nu putea totuşi să iasă în anteriu. După mai multe încercări, îşi luă o mantiluţă scurtă, din mătase, care i se păru elegantă, şi cum avea din acelaşi material şi-un potcap, îl ceru cu insistenţă, până când fu găsit şi trecut prin mai multe mâini, de la camera hainelor, prin două holuri şi, în fine, prin mica încăpere în care îşi făcea veacul perdelegiul bătrân. Era un potcap nu prea înalt, de un verde închis, însă partea lui elegantă o constituia marginea cărămizie, uşor ridicată în faţă, ca o coroană regală.

Doicescu urmări în oglindă cum dispărea meşa sub micul cauc şi-şi examină încă o dată ceafa ca un cartof decojit. O eşarfă subţire în jurul gâtului, albă ca un fulg de gânsac – şi era gata.

Pe fereastră se vedeau crengile zarzărului. O frunză de gheaţă îi intră în artere. În viaţa lui Dan Braşoveanu Doicescu nu exista în momentul acela decât o tristeţe. Iar aceasta urca în viteză, din mahalaua Şerban-Vodă, pentru a poposi lângă Biserica Colţea, la fereastra dormitorului său.

6

În drumul spre Bucureşti, Ioanis cunoscu multă lume, în special drumeţi care mergeau dintr-un sat într-altul, oameni de treabă, dornici să-i sară în ajutor. Cum auzeau de Bucureşti, începeau ca la comandă să cânte melodia incomparabilului Selim. Şi cum cântecul punea sângele în mişcare, cei mai mulţi treceau la dans, chiuind şi bătându-şi şoldul cu palma, transformaţi instantaneu în cocoşi, în curcani înfoiaţi ori în ogari care tocmai şi-au mirosit perechea.

Unii susţineau că orice grec cu ceva dare de mână putea să-şi cumpere rangul de paşă la Bucureşti, unde se vorbeau toate limbile. Alţii chiar fuseseră pe-acolo şi-l sfătuiră să se dea grec.

— Grecii sunt foarte bine văzuţi. Dacă eşti deştept, în câteva luni te-ai făcut om!

Mai erau însă şi unii care pomeneau de Bucureşti cu sfială, ca despre oraşul vrăjitoarelor vechi. Dar, chiar şi-aşa, scepticismul lui Okimon începuse să pălească, făcându-l să-şi aprecieze condiţia de fugar. Urcă în căruţe şi în bărci, scutindu-şi tălpile subţiri ale pantofilor, care după numai zece zile îşi pierduseră strălucirea.

Un timp călători cu o familie de nuntaşi care se întorceau în Arhipelag. Erau rupţi de oboseală după nuntă, dar încă veseli. Niciunul dintre ei nu ieşise de pe pământul grecesc, cu toate că numele Bucureştiului le intrase de multă vreme în suflet. De la ei află cele mai multe poveşti, în special de la Markos. Acesta ştia că în timpuri străvechi cetatea fusese înconjurată de mlaştini şi de păduri locuite de vrăjitoare, pe care suflul mocnit al nămoalelor le ridica deasupra pământului, purtându-le printre crengi, ca pe nişte fantome. Erau femei de fum, care se topeau în licăririle apelor, erau femei ieşite din durerea omului părăsit, erau frumuseţi care înjunghiau cu sărutările lor carnea adormită a lunii. O parte dintre ele au luat-o spre sud, ajungând în ţinuturile thesaliene, iar alta a urcat munţii, născându-i pe uriaşii arimaspi. După unele legende, au făcut dragoste cu marele şaman al insulei Leuce, de aici trăgându-se întemeietorii cetăţii Romehium. Aveau un singur zeu, pe Dionysos Bassareus. Din acest motiv au şi fost numite menadele bassare. La el îşi trimiteau rugile şi către el urcau coloane roşii de fum. Pentru el dansau îmbrăcate în piei de vulpe, iar după unii, în timpul ritualului, le creşteau coarne răsucite, de un alb orbitor. Ele l-au ucis pe curiosul Pentheu şi tot ele i-au venit de hac cântăreţului văduv, de-abia întors din Infern. Însă cea mai de seamă faptă a fost îmblânzirea zgripsorilor care hipnotizau întreaga mişcare cu cele zece limbi de un roşu total, acel roşu al macilor, al sângelui tânăr şi al soarelui risipit la apus. Zgripsorii nu erau nici păsări, nici dragoni şi nici leoparzi, deşi aveau câte puţin din fiecare. În special dimineaţa, când pluteau pe sub nori, cu aripile făcute evantai, semănau cu nişte şoimi uriaşi. În schimb, la amiază, când păşeau peste piscuri, aveau ceva din mişcarea elastică a unei feline. Iar noaptea, când îşi aplecau ochiul peste cetăţi, deveneau balauri de foc.

Evident, Markos nu văzuse cu ochii lui vreun zgripsor, pentru că aceştia nu avuseseră zile multe. Fălnicia lor s-a făcut praf când au dat nas în nas cu menadele care i-au transformat în nişte acvile de câmpie, pe care oricine le poate recunoaşte şi astăzi, după ţipetele în stare să scoale şi morţii. De-aia şi poartă numele de acvile ţipătoare mici sau brehnace.

Toată lumea îi ceru lui Ioanis să le scrie câteva rânduri, imediat ce ajunge la Bucureşti, pentru a afla dacă mai existau rămăşiţele zgripsorilor. Markos habar n-avea că ei continuaseră să impună respect chiar şi-aşa, micşoraţi. Geţii din cetăţile vecine au pus acvila ţipătoare pe monede şi pe steaguri, de unde a fost dusă mai departe prin insistenţa unui şir lung de urmaşi, căci oricine dădea cu ochii de ea îi recunoştea suveranitatea pe care o avuseseră strămoşii ei. Goţi uluiţi, aventurieri anonimi, războinici câinoşi, triburi jinduitoare de slavi, Litovoime, Basarabi şi prinţi sofisticaţi sau brutali, între care Mircea cel Bătrân sau Vlad Dracul, toţi, fără excepţie, au încrustat acvila pe sigilii, aceeaşi, devenită cu timpul ocrotitoarea oraşului Bucureşti.

Markos încheie, spunând că în momentul de faţă n-a rămas în Bucureşti decât o mână de vrăjitoare, în stare să îndeplinească orice dorinţă celor care se încumetă să ajungă până acolo, căci în istoria românilor există un singur motiv de mândrie: acest oraş cu numele ca o haită de câini.

Ioanis scrise adresa bărbatului, care îi era foarte simpatic, convins fiind că lui îi va trimite prima scrisoare, chiar înainte de a le scrie învăţătorului sau lui Mustafa. Pe hârtia veneţiană, literele greceşti arătau ca nişte furnici amorţite de nisipul încins.

— Markos, mormăi el, apoi mai scrise o dată numele bărbatului care îl privea cu ochii alungiţi, ca două migdale.

7

A doua zi îl trezi soarele. Era lumină deplină, iar începutul lui mai se arăta călduros. Din prima clipă descoperi că era complet dezbrăcat, iar în scurtă vreme îşi dădu seama că fusese jefuit. Toate lucrurile lui se topiseră pur şi simplu: pantalonii cu 18 buzunare, pantofii din petice de piele, banii, pledurile şi chiar scrisoarea de recomandare către Nikos Mavros, fără de care se considera pierdut. Era gol-puşcă sub pinul înalt şi cu inima frântă. Nu departe bătea valul mării, iar din nuntaşii cei cumsecade nu rămăsese nici urmă. Era prima mare dezamăgire şi de aceea a păstrat-o multă vreme în suflet, ca pe o rană ajunsă până în zilele noastre, nu atât de dramatic, desigur, ci doar ca o mică ezitare strecurată în finalul oricărui cuvânt.

Tâlhărit, singur şi fără haine, mai întâi a plâns cu fruntea pe genunchi. O oră mai târziu, aşa dezbrăcat cum era, cu părul înăsprit de suflul mării, făcu primii lui paşi îngrijoraţi. Pe plajă, într-o răgălie adusă de valuri, fluturau nişte şalvari cenuşii. Erau rupţi şi slinoşi. Îi văzuse la unul dintre jefuitorii săi, pe vremea când îi considera oameni de treabă. Pipăi pânza, gândindu-se la drumul parcurs până aici, şi pentru prima oară îl ajunse un dor crunt, făcut din lame de paloş şi din faţa plânsă a mamei lui. Cum putuse să plece fără să-i spună? Mama lui care îi pusese farfuria în faţă de cel puţin şase mii de ori, dacă era să socotească doar prânzul, mama lui care îl ţinuse în braţe pe timp de boală! Un şarpe de foc îi crescu în suflet, întins cu repeziciune până în sufletul mamei lui. Deşi instinctul îl trimitea acasă, drumul de întoarcere i se părea acoperit cu scântei. În faţa lui se întindeau marea şi ţărmul pustiu. Cum putea să intre pe poartă dezertor şi învins? Înapoi era armata lui Lambros, iar înaintea sa era libertatea. Iar pentru el, dintre toate bunătăţile lumii, libertatea era bunul cel mai de preţ. Trebuia să se târască până în oraşul făgăduinţei, unde acel Nikos avea să-l umple de bani. Numele Bucureştiului zumzăia cu blândeţe, iar în minte îi răsăriră siluetele marilor dansatori. Vrăjit sau nu, era singura lui speranţă. Acolo aveau să i se împlinească dorinţele şi de-acolo se va întoarce acoperit de onoruri să le depună la picioarele mamei lui.

După două săptămâni intră pe poarta oraşului Istanbul. Era murdar, cu părul strâns într-o cârpă greţoasă, iar labele picioarelor i se umflaseră de bube, ca la leproşi. Oraşul se mişca lent, ca o picătură de apă rostogolită pe un geam lovit de căldura amiezii. Cerul curat şi sub el hainele colorate ale unei mulţimi pentru care timpul nu exista. Cu toate c-a stat în capitala Imperiului 25 de zile, unele lungi, fisurate de speranţe, altele ca nişte săgeţi, Istanbulul i-a rămas în memorie ca o stradă poleită de soare, pe care se risipeau petale subţiri.

După cum îi spusese Okimon, nu i-a fost greu să dea de starostele mahalalei Eiub. Omul era cumsecade şi l-a crezut pe cuvânt, de îndată ce-a pomenit numele învăţătorului.

Câteva zile le-a petrecut în odaia grajdului, alături de rândaşi, aranjându-şi hainele ponosite pe care le primise de la stăpânul casei. Iar între acestea se afla şi-o pereche de şalvari. După ce pierduse frumoşii săi pantaloni cu 18 buzunare, după ce purtase nădragii slinoşi ai unui hoţ, veniseră la rând aceşti citieni vechi şi fără culoare, dar cu o istorie demnă, căci fuseseră croiţi dintr-un sandal cu două feţe, cumpărat pe bani buni. Iar un lucru de preţ străluceşte chiar şi după ce-a ajuns zdrenţe. Când i-a preluat el, le pierise de mult luciul care dă valoare mătăsii. Numai cu insistenţă şi cu talent reuşi să schimbe ţesătura uzată, ţinând-o în frunze de dafin, revopsind-o cu alaun şi calaican, readucând la viaţă toată fala pierdută a unor şalvari altminteri buni de dat la gunoi. I-a scurtat, i-a împodobit cu nasturi de cârpă şi i-a pus în valoare cu cele mai netede gambiere pe care le avusese vreodată, căci în magazia gazdei sale erau coşuri cu pânză şi petecărime de toate soiurile.

Când starostele mahalalei Eiub l-a văzut îmbrăcat cu noile haine, s-a înclinat instinctiv, dovedindu-i încă o dată puterea pe care o are haina făcută ca lumea. Era tot verde, de la pantofii cu feţe de pânză la calupul cu cearşaf răsucit, încât arăta ca un slujitor de sarai. Verde ca o lăcustă. Mulţi ani după aceea, când se gândea la Stambul, îi venea în minte silueta lui verde, o frunză de lalea sub soarele verii, urcând o stradă fără sfârşit. Plus Redzeb, negustorul ambulant, mai exact un telar, al cărui nume n-a putut să-l uite până la capătul vieţii. A uitat cum îl chema pe binefăcătorul său din mahalaua Eiub şi alte nume ale unor oameni care contaseră, dar pe-al lui Redzeb, nu. Ca şi cum numele ar avea vreo valoare! Ce e un nume? Doar înfumurarea supremă a unui trandafir sortit risipirii.

8

Numele poate fi pierdut, înlocuit, compromis, stâlcit sau furat. Există locuri în Europa în mod tradiţional populate de hoţii de nume, mai ales în Balcani, unde se zice că e ţinutul celor mai ingenioşi hoţomani. De altfel, Ioanis fusese avertizat încă din Istanbul de primejdiile călătoriei, dar niciun moment nu se gândise la nume. Drumul spre Giurgiu era populat de bandele vânătorilor de oameni, răpitori fioroşi, care alimentau cu mână de lucru galioanele şi corăbiile imperiale. Comerţul cu oameni era de departe cea mai bănoasă afacere. Prin urmare, şi-a cumpărat din timp un loc într-o caravană păzită, temându-se pentru viaţa lui şi nicidecum pentru numele pe care, în mod naiv, îl considerase fără valoare.

Or, dacă tâlharii stăteau la drumul mare, hoţii de nume îşi duceau viaţa printre oamenii respectabili. Între întâmplările pe care istoria le-a consemnat se înscrie şi cea despre o bucureşteancă îmbogăţită de pe urma numelui Ghiorma, luat de la un aventurier care cutreierase pe mări fără să cunoască potenţialul numelui său. Femeia, care avea ureche pentru numele glorioase, l-a jefuit pe aventurier, sucindu-i minţile şi îmbătându-l cu lemn câinesc stins în rachiu, încât ani buni după aceea fostul Ghiorma a rătăcit pe străzile Bucureştiului fără să-şi mai amintească vreodată numele său real. Apoi, bucureşteanca a luat un pui de turc, găsit prin Stambul, un adolescent uns deja cu otrăvurile vieţii, pe care l-a înfiat, dându-i numele Ghiorma, de al cărui viitor glorios nu se îndoia câtuşi de puţin. Iar acest copil de suflet, care era în mod normal destinat să ajungă hrană pentru ogarii imperiali, s-a înfipt în istoria Bucureştiului atât de bine, încât chiar şi astăzi îi mai este pomenit numele. Ghiorma a început de tânăr o afacere mică, vânzând şi cumpărând robi mai amărâţi, pe care nu-i voia nimeni, apoi copii şi ţigănci tinere pe care le ducea cu efort dincolo de Dunăre, aşa încât cine urmăreşte actele de vânzări, păstrate la Arhivele Statului, cu siguranţă poate să-şi facă o idee despre temeritatea acestui om. Pe măsură ce afacerile mergeau, Ghiorma îşi schimba rangul, devenind pe rând armaş, spătar, polcovnic şi în cele din urmă ban, impunându-se în istorie ca Ghiorma Banul, aşa cum este pomenit cu veneraţie şi astăzi. Cu toate că faptele sale se reduc la comerţul de sclavi, cu toate că a fost în cele din urmă ucis fără slavă, în timpul unei răscoale a seimenilor, numele lui a mers mai departe, încât nu există bucureştean care să nu spună cu împăunare că Biserica Stavropoleos a fost construită în mahalaua Ghiorma Banul sau că pe Strada Lipscani a fost vestitul han Zlătari, ridicat pe fosta biserică a lui Ghiorma.

Prin aceasta vreau să vă spun că un hoţ de nume nu e un simplu pungaş, ci un magician în stare să aprecieze o marfă de mare fineţe. Numele poate fi vândut, înlocuit sau păstrat pentru vremuri prielnice. Un nume e o portiţă secretă, e o cheie de scrin, o casetă în care sunt păstrate documente de preţ. Tocmai de aceea, vânătorii de nume sunt rari, iar lui Ioanis i-a scos soarta în faţă pe unul dintre cei mai stilaţi.

9

A intrat în Valahia pe la Giurgiu, împreună cu alţi 28 de drumeţi. Punctul vamal era o clădire solidă, străjuită de două cişmele. Auzise că un vameş nu era decât o mână întinsă şi se pregătise temeinic, urmând sfaturile călătorilor mai versaţi. În primul rând, şi-a scris numele citeţ, pe un petic de hârtie, cu litere greceşti, apoi a rugat pe cineva să-l migălească şi-n chirilice, iar pentru orice eventualitate, îl mai trecuse şi în alfabetul turcesc. Într-o mână ţinea hârtia, întărită şi de câţiva negustori din Eiub, iar în cealaltă, moneda înfierbântată, un aspru nou, scos în timpul domniei lui Selim al III-lea.

Lăsă banul, iar funcţionarul îi arătă dinţii. Era un bărbat cu ochii înlăcrimaţi şi degetele pline de siguranţă. Vorbea turceşte, prost şi eliptic. Ioanis îşi spuse numele cu toată mândria de vlaş sarunez, iar funcţionarul, imediat înveselit, turui româneşte. Deşi nu înţelegea toate cuvintele, îşi dădu seama că erau înrudiţi. Pe urmă, vameşul îl privi negustoreşte şi-i repetă numele, care deja nu mai era numele lui.

— Nu, efendi! protestă el, în timp ce bărbatul scria actul oficial.

Înăuntru mirosea a cârnaţi, iar pe fereastra deschisă se vedea Dunărea tulburată.

— Mă cheamă Ioanis Lu Bradu Milikopu!

În urma numelui răsună ecoul, care era susţinut de un şir lung de vlaşi morţi. Ioanis Lu Bradu Milikopu se stinse ca melodia prelinsă dintr-o vioară aflată pe moarte.

— Aşa o s-o trecem, bombăni vameşul, ca să nu existe nicio încurcătură! Vasăzică te duci la Bucureşti, unde mişună hoţii! Cunosc un torinez căruia i-au furat şi dinţii din gură!

Ioanis evită să răspundă, concentrându-se pe mâna vameşului, exersată la scris. Arătătorul părea înfipt în condei, iar unghia i se făcuse de gheaţă. Se gândi că n-o să uite multă vreme acele degete, iar constatarea îl făcu să înregistreze, ca un spion, tavanul de lemn, vopsit la repezeală, damfurile de usturoi şi geamul prin care intra suflul Dunării. Pe masă, peticul de hârtie pe care-şi scrisese numele cu trei feluri de litere zăcea necitit.

Şi-aceasta a fost tot. Târziu, după ce-a învăţat alfabetul chirilic, a dezlegat şi cuvintele scrise pe hârtia devenită între timp singurul lui act valid. În spaţiul îngust, hoţul de nume scrisese citeţ: Ion sin Radu.

10

Dar nu acesta a fost numele sub care l-a cunoscut Maiorca. Prima lor întâlnire se leagă de un valet şi de o gloată nebună. În timp ce numele lui de botez fusese deja plasat unui sârb, căutat pentru câteva crime, fostul Ioanis îşi continuă drumul, fără să înţeleagă proporţiile adevărate ale dramei prin care trecea. Apropierea de Bucureşti îi dădea un tremurat de pisoi proaspăt salvat de la înec.

La poarta oraşului sclipea Dâmboviţa, asaltată de bivoli.

În sfârşit ajunsese la pod! Acel pod despre care ştia tot Imperiul că-ţi putea schimba viaţa. Cântecul Incomparabilului Selim îi bubui în urechi. Peste râu străluceau casele, ca nişte mărgele de os, iar între el şi oraşul visat se întindea, exact ca-n cântec, un drum podit cu stejar.

Mult timp se numise Podul lui Şerban-Vodă. De altfel, cele mai multe locuri din Bucureşti poartă numele acestui prinţ, care a lăsat în urmă nu doar fapte de laudă, ci şi faima de om care te putea pironi de perete c-o singură aruncătură de ochi. Se spune c-ar fi avut darul hipnozei. Din acest motiv poate chiar şi astăzi o stradă îi mai poartă numele, aceeaşi care în vremea despre care vorbim era principalul drum de intrare în oraş. Ca să nu mai punem la socoteală că toată viaţa târgului se învârtea în jurul unui han, cu numeroase cârciumi şi prăvălii, care se fălea de asemenea cu numele lui Şerban-Vodă. Urmau bisericile ctitorite de el. Tot Şerban-Vodă erau şi o fântână, un cuptor de pâine şi chiar şi-un cimitir. Prin urmare, cel mai populat pod de pe Dâmboviţa nu se putea numi decât Şerban-Vodă.

Totuşi, niciun nume nu e etern, mai ales în lumea bucureşteană, unde planurile de lungă durată sunt dispreţuite în mod unanim. Tot aşa şi numele, importante sau nu, rezistă puţin.

Cum era poarta oraşului, podul şi-a tot schimbat denumirea în funcţie de evenimentele care aveau loc pe el, iar nu cu mult înainte, tocmai se procopsise cu unul nou.

Totul a pornit de la Lascăr, un nefer cu ambiţii, care îşi împuşcase palachida chiar pe piatra acestui pod. Femeia, care era o frumuseţe cu şalvari de mătase, n-avea de gând să moară înecată, ci voia doar să scape de amantul gelos. Dar în ziua aia peste oraş plutea ghinionul. Neferul a scos pistolul şi-a ochit pulpa, ridicată pe parapetul de un alb cenuşiu. Mătasea şalvarilor s-a înroşit sub genunchi, iar câteva picături au murdărit artistic granitul.

Povestea nu s-a sfârşit aici, ci, ca toate poveştile bucureştene, a ajuns până în Dealul Mitropoliei, unde aştepta însuşi mitropolitul, cu faţa nemişcată sub potcapul de malteh, întins ca apa Lacului Plumbuita. Îngenuncheată la picioarele prelatului, împuşcata, rămasă cu un singur picior, a fost de acord să-şi ierte amantul. Preacuviosul, mâhnit de faptele ei, l-a căinat pe Lascăr în cuvinte alese, iar proaspăta şchioapă a primit 50 de ciomege pentru că-şi stricase reputaţia, iubindu-se atât cu neferul, cât şi cu bărbatul din cauza căruia rămăsese fără picior.

Impresionaţi de întâmplare, bucureştenii au schimbat pe loc numele istoric al podului, renunţând la Şerban-Vodă pentru Lascăr încornoratul, din marea lor compasiune pentru un om înşelat.

Prin urmare, în momentul în care Ioanis a intrat în Bucureşti, podul se numea deja Lascăr şi gemea de călători, veniţi de departe, ca să vadă oraşul cu faima de cel mai vesel loc din Balcani.