© 2014 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5080-4

ISBN PDF: 978-973-46-5081-1

ISBN print: 978-973-46-5022-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © sntpzh/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALINA PURCARU este redactor al revistei Observator cultural. A absolvit Facultatea de Limbi şi Literaturi Străine din cadrul Universităţii Bucureşti şi a lucrat în presă, ca redactor la departamentul de cultură al ziarului Cotidianul. Este coautoare a romanului colectiv Rubik (Polirom, 2008) şi a publicat cronici de carte şi articole în presa culturală: Observator cultural, Dilema veche, Dilemateca, Noua literatură şi Suplimentul de cultură. Scrie frecvent pe site-ul www.bookaholic.ro.

Autoarele

SVETLANA CÂRSTEAN este scriitoare şi traducătoare. A debutat în 1995 în volumul colectiv Tablou de familie şi a publicat numeroase articole, interviuri şi poeme în presa culturală. Este autoarea volumului de poezie multiplu premiat Floarea de menghină (Cartea Românească, 2008), tradus în limba suedeză, şi traducătoare (împreună cu Raluca Ciocoiu) a volumului de poeme Albdinalb, de Athena Farrokhzad (Pandora M, 2013). Coordonează colecţia „Cercul poeţilor apăruţi“ la Editura Pandora M.

ADINA DABIJA este poetă, prozatoare şi autoare de piese de teatru. Printre volumele publicate se numără Poezia-păpuşă (Cartea Românească, 1997), distins cu premiul pentru debut al Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti, Stare nediferenţiată (Brumar, 2006), şi Şaman (Polirom, 2013). Poeziile sale au fost traduse şi publicate în numeroase reviste literare şi antologii de poezie din SUA. Piesa de teatru Manole 3D a fost nominalizată în 2004 la premiile UNITER. Din 2001 este editor al revistei în format electronic Respiro.

ANA DRAGU este autoarea volumelor de poezie Păpuşa de ceară (Charmides, 2008) şi Păzitoarea (Charmides, 2012), urmând să publice un non-fiction literar despre autism şi tulburările din spectrul autist, domeniu care reprezintă aria ei principală de interes şi de cercetare. A înfiinţat Centrul de Resurse şi Referinţă în Autism „Micul Prinţ“ Bistriţa, pe care îl coordonează, şi 2 Elefanţi. Revistă despre autism, prima publicaţie periodică pe această specialitate din România.

DOMNICA DRUMEA este poetă şi traducătoare. A absolvit Facultatea de Litere din cadrul Universităţii Bucureşti şi a înfiinţat, împreună cu Marius Ianuş, cenaclul „Litere 2000“, iar în 2002 – revista Fracturi. E prezentă în volumul colectiv 40238 Tescani (alături de Mircea Cărtărescu, Ioana Nicolaie, Cecilia Ştefănescu, Doina Ioanid ş.a., Editura Image, 2000). A publicat volumele Crize (Vinea, 2003), Not for sale (Cartea Românească, 2009) şi Vocea (Charmides, 2014).

CRISTINA ISPAS a absolvit Facultatea de Litere la Bucureşti şi este doctor în filologie din 2008, cu o teză despre poezia postdecembristă. A publicat două volume de poezie: Fetiţa. Mixaj pe vinil (Vinea, 2007) şi Rezervaţia (Casa de Pariuri Literare, 2011). Din când în când scrie cronică literară sau, mai rar, eseuri. Poemele ei au apărut în majoritatea revistelor importante din ţară şi în mai multe antologii, printre care La Neagra (Mirador, 2007), Nasturi în lanul de porumb (Brumar, 2008) şi Poate ne vedem (Mirador, 2010).

LUMINIŢA MARCU a publicat în 2006, la Editura Polirom, cartea de proză Mansarda cu portocale. Puzzle spaniol şi în 2014, la Editura Cartea Românească, cartea de istorie literară O revistă culturală în comunism. Gazeta literară 1954-1968, proze în câteva antologii, traduceri din engleză şi spaniolă, precum şi numeroase articole şi studii. Lucrează în prezent ca lector de română la Universitatea din Salamanca şi este căsătorită cu scriitorul Adrian Buz.

ANGELA MARINESCU a absolvit patru ani de medicină la I.M.F. Cluj şi Facultatatea de Psihologie a Universităţii Bucureşti. A publicat numeroase cărţi, în majoritate volume de versuri. Dintre cele mai recente amintim: Poeme de sus în jos (Cartea Românească, 2003), Îmi mănânc versurile (Vinea, 2003), Limbajul dispariţiei (Vinea, 2006), >Probleme personale (Cartea Românească, 2009), Intimitate (semnat Angela Marcovici, la Charmides, în 2013). A primit numeroase premii, printre care premiul „Nichita Stănescu“ în 1990 şi premiul Uniunii Scriitorilor în 2000.

ŞTEFANIA MIHALACHE a debutat în volumul colectiv Junii 03. Antologia tinerilor prozatori braşoveni, editat de revista Interval în 2003. În 2004 i-a apărut romanul Est-falia (Paralela 45). A publicat proză şi recenzii în revistele Vatra, Observator cultural, Dilemateca. A lucrat ca scenaristă la MediaPro Pictures, Bucureşti. În 2010 a publicat romanul Poemele secretarei (Cartea Românească). În 2012 a obţinut titlul de doctor în filologie la Facultatea de Litere din Bucureşti.

IOANA MORPURGO este autoarea romanelor Fişă de înregistrare (Polirom, 2004) şi Imigranţii (Polirom, 2011). A început, în 2004, un doctorat pe tema culturii tranziţiei în România postcomunistă la Exeter University, Marea Britanie. A publicat numeroase articole în România literară, Dilema veche, Timpul, Vatra, Academia Caţavencu, Observator cultural, New Internationalist, Contemporary Review, The Review of Contemporary Fiction, precum şi texte în antologii precum Cartea cu bunici (Humanitas, 2007).

VIVIANA MUŞA AUGUSTO a urmat studii avansate de psihologie la Bucureşti şi la Cluj. A debutat în volumul colectiv Primăvara cuvintelor (Trei, 1996), a publicat două cărţi de poezie, Iubirea departelui (1997) şi Şcoala specială (Trei, 2008) şi este prezentă în volumul Literatura tânără (Casa Cărţii de Ştiinţă, 2007). Între 2006 şi 2008 a semnat rubrica de psihologie în Cuvântul şi a publicat frecvent în presa culturală.

CARMEN MUŞAT este conferenţiar universitar la Catedra de teoria literaturii a Facultăţii de Litere din Bucureşti. Din 2000 este redactor-şef al revistei Observator cultural. Membru fondator al unei serii de asociaţii şi centre de excelenţă, printre care Centrul de Excelenţă pentru Studierea Identităţii Culturale. Printre publicaţiile sale se numără Romanul românesc interbelic (Humanitas, 1998, 2004), Strategiile subversiunii (Cartea Românească, 2002), Canonul şi tarotul (Curtea Veche, 2006) şi Lucian Raicu. Dincolo de literatură (Hasefer, 2010).

SIMONA POPESCU a absolvit Facultatea de Litere din Bucureşti, unde în prezent este conferenţiar. A publicat, printre altele, volumele de poezie Xilofonul şi alte poeme (Litera, 1990), Juventus (Paralela 45, 1994), Lucrări în verde. Pledoaria mea pentru poezie (Cartea Românească, 2006), volumul de proză Exuvii (Nemira, 1997; trei dintre reedările acestui volum au apărut la Polirom), volumul de eseuri Clava. Critificţiune cu Gellu Naum (Paralela 45, 2004) şi a coordonat romanul colectiv Rubik (Polirom, 2008).

ADINA ROSETTI este prozatoare. În 2010 a publicat la Editura Curtea Veche romanul Deadline, aflat acum la cea de-a doua ediţie şi tradus la Editura Mercure de France. În 2014 a publicat cartea pentru copii Domnişoara Poimâine şi joaca de-a timpul, la aceeaşi editură. A primit premiul „Tânărul Jurnalist al Anului 2007“ (secţiunea Cultură), acordat de Freedom House. Site personal: www.adinarosetti.ro.

MIRUNA RUNCAN este scriitoare şi critic de teatru. A debutat cu poezie în 1973 şi a publicat culegerile Odaia de asediu (Dacia, 1983) şi Hermandria (Cartea Românească, 1986; Liternet, 2009). Dintre cele mai recente volume amintim: Actori care ard fără rest (Fundaţia „Camil Petrescu“, 2011), Bungee Jumping (Limes, 2011), Signore misterioso. O anatomie a spectatorului (Unitext, 2012). A alcătuit, în colaborare cu C.C. Buricea-Mlinarcic, volumul Cinci divane ad-hoc (Unitext, 1994; Liternet, 2007). Din 2004 este profesoară la Facultatea de Teatru şi Televiziune a Universităţii „Babeş-Bolyai“ din Cluj.

GEORGIANA SÂRBU a absolvit Facultatea de Litere a Universităţii din Bucureşti. În februarie 2009 şi-a susţinut lucrarea de doctorat cu titlul Mahalaua în romanul românesc al secolului XX (de la G.M. Zamfirescu la Radu Aldulescu), coordonată de prof. dr. Nicolae Manolescu. A publicat romanul Despărţiri (Casa de Pariuri Literare, 2012), precum şi articole, recenzii şi reportaje în revistele România literară, Cultura şi Observator cultural.

SIMONA SORA a fost foarte prezentă în presa culturală românească a ultimului deceniu şi a coordonat revista literară Dilemateca. A tradus volumul Crezul meu de Carlos Fuentes (Curtea Veche, 2005) şi se numără printre autorii antologiilor Tovaraşe de drum. Experienţa feminină în comunism (Polirom, 2008) şi Prima mea carte (ART, 2011). A publicat eseurile Regăsirea intimităţii (Cartea Românească, 2008) şi Ultima Thule. Fortăreţe dacice din Munţii Orăştiei (Artec, Spania, 2009), romanul Hotel Universal (Polirom, 2012, 2013), care urmează să apară în Croaţia şi Franţa, şi volumul Seinfeld şi sora lui Nabokov (Polirom, 2014).

MIHAELA URSA este autoare de teorie şi critică literară. Dintre cărţile sale, Optzecismul şi promisiunile postmodernismului (Paralela 45, 1999), Scriitopia (Dacia, 2005; ediţie revăzută, 2010) şi Eroticon. Tratat despre ficţiunea amoroasă (Cartea Românească, 2012) au fost premiate de Uniunea Scriitorilor şi de alte asociaţii profesionale. Predă literatură comparată şi studii culturale la Facultatea de Litere din Cluj, unde este conferenţiar doctor şi directoare a Departamentului de Literatură Comparată.

ELENA VLĂDĂREANU este poetă şi jurnalistă. A publicat în 2002 volumul Pagini (Timpul, 2002), după un debut underground cu placheta din confesiunile distinsei doamne m., apărută în caietele Carmen, editate de Un Cristian. A mai publicat volumele fisuri (Pontica, 2003), europa. zece cântece funerare (Cartea Românească, 2005) şi spaţiu privat (Cartea Românească, 2009). Este autoarea piesei de teatru Habemus bebe.

Îl aşez pe bebeluş cu burta pe genunchii mei, îl fac să tacă dându-i degetul meu mic să-l sugă. Cu mâna dreaptă, care a rămas liberă, pot să scriu.

Marie Darrieussecq, Bebeluşul

Cuvânt înainte

Cartea pe care o deschideţi a prins contur de-a lungul unui an, pe măsură ce am invitat mai multe scriitoare să povestească despre felul în care au trăit raportul cu scrisul după ce au născut, în condiţiile în care rutina zilnică se modifică drastic şi timpul nu mai e acelaşi. Nu le-am rugat, simplu, să spună cum au scris, ci am încercat să dezmembrez întrebarea în segmente cât mai concrete. Latura abstractă, inconştientă, interioară era şi este parte din formula fiecăreia, manifestându-se, oricum, în scris.

Iniţial, m-am aşteptat ca eseul personal, cu latura lui confesivă, să fie cea mai potrivită formă în care s-ar putea exprima aceste experienţe. În scurt timp mi-am dat seama însă că tema este una mult prea intimă şi mult prea dificilă pentru a fi uniformizată la nivel formal. Textele primite, turnate fiecare într-o stilistică aparte, au adus la suprafaţă experienţe extrem de diferite, istorii şi încercări individuale despre care, în general, nu se prea vorbeşte. Ideea ordonatoare a cărţii s-a limpezit, în acest fel, de la sine, prin fiecare poveste care afirmă propriile adevăruri, şi în legătură cu experienţa scrisului, şi cu cea a maternităţii. În afară de diferenţele evidente, scrierile din acest volum au, totuşi, un punct de intersecţie, iar acesta ar putea fi locul unei concluzii: dacă scrisul şi creşterea copiilor au ceva în comun, în afară de efortul intens pe care îl presupun, s-ar părea că acel ceva vizează rezistenţa la reguli, pe de o parte, şi vulnerabilitatea în faţa unui mediu ostil, pe de altă parte.

În acest volum veţi găsi, aşadar, texte diferite ca gen, de la eseu la autoficţiune, în tonalităţi distincte şi chiar de dimensiuni care variază considerabil. Faptul că nu le-am adus, ca editor, la un numitor comun, nici măcar ca dimensiune, este o afirmaţie deliberată: de prea multe ori experienţele femeilor sunt forţate să ia aceeaşi culoare, să se plieze pe aceleaşi roluri stabilite de societate şi de forţele care o formează. Nu am vrut să perpetuez aceeaşi practică în acest volum, a cărui intenţie este exact opusul normativităţii autoritariste. Între toate aceste texte stă un interviu, unul dintre cele mai intense şi mai solicitante pe care le-am făcut vreodată. Este un interviu cu poeta Angela Marinescu, pentru care scrisul, mai ales pe o temă venită din exterior, e acum foarte problematic, din motive care ţin de sănătate. Interviul acesta e ca un filtru, dur şi strident, în care se cerne tot ce poate fi mai conflictual în situaţia unei femei care a vrut să aibă o voce într-o lume a marilor poeţi.

În afară de Angela Marinescu, cu care am discutat faţă în faţă, toate celelalte invitate ale căror cuvinte alcătuiesc această carte au primit aceeaşi scrisoare, care lămureşte, prin întrebările pe care le propune, intenţiile şi problematica din care s-a născut. O reproduc aici, pentru a păstra tonul confesiv, direct, pe care îl au în comun toate textele:

Scopul volumului la care vă invit să participaţi, în calitate de co-autoare, ar fi să aducă la suprafaţă relaţia fiecăreia dintre dumneavoastră cu scrisul, în perioada care a urmat naşterii copilului (sau a copiilor), perioadă în care raportul cu timpul şi cu ceilalţi se modifică.

V-aş propune să încercaţi să povestiţi cum aţi trăit, ca scriitoare, perioada asta, dacă şi când aţi simţit nevoia să scrieţi din nou, cum şi în ce mod aţi reuşit să o faceţi. Să vă amintiţi cum aţi reuşit să adunaţi energie pentru asta, dacă v-a fost mai greu (şi în ce sens v-a fost mai greu), dacă aţi avut un sprijin care să facă întoarcerea la (sau apucarea de) scris posibilă, dacă aţi simţit că trebuie să vă luptaţi pentru scrisul dumneavoastră mai mult ca altădată, sau dimpotrivă. Să vă gândiţi dacă şi în ce mod aţi simţit presiuni din exterior şi de ce natură au fost ele (materiale, culturale, profesionale etc.) sau dacă naşterea copilului v-a făcut să vă schimbaţi tematica, subiectele, interesele, priorităţile. Două ar fi, aşadar, liniile de fugă: ce s-a schimbat în scris, ca tematică şi orientare, şi în practica scrisului, ca regim efectiv de muncă.

Cred că ar fi cu folos să vorbiţi despre temerile pe care le-aţi avut atunci (dacă a fost cazul), despre încrederea în ceea ce făceaţi, despre hopuri şi reuşite. Mă mai gândesc că ar fi, de asemenea, interesant să încercaţi să vă amintiţi câte ceva despre interacţiunile cu cei din jur, cu grupul de prieteni sau cu grupul profesional din care făceaţi parte şi să vedeţi dacă aceste interacţiuni s-au modificat şi dacă au schimbat/afectat şi relaţia cu scrisul. Mă gândesc la importanţa feedbackului, a încurajărilor sau la importanţa unei discuţii de un sfert de oră cu cineva apropiat, a cărui părere şi energie au contat. V-aş mai sugera să încercaţi să vă amintiţi, cu detalii, ce anume aţi scris sau aţi încercat să scrieţi atunci şi, dacă se poate, să vorbiţi despre traseul acelor texte. Am convingerea că toate aceste reconstituiri sunt teribil de importante pentru scriitoare, pentru femeile care vor să scrie, dar vor să aibă şi copii, de fapt pentru toate femeile care se simt sau se pot simţi inadecvate în raport cu tot felul de roluri pe care ceilalţi se aşteaptă să le împlinească. Cum sunt importante şi pentru cei care proiectează astfel de aşteptări asupra lor.

Vă mulţumesc pentru implicare şi pentru generozitate şi vă rog să recuperaţi aceste poveşti. Întrebările mele sunt de ghidaj şi urmăresc să fixeze un fel de borne concrete. Inutil să adaug, e foarte important ce s-a petrecut înlăuntrul fiecăreia dintre dumneavoastră şi cum a parcurs fiecare această perioadă cu schimbări şi transformări care, sunt sigură, nu aveau cum să lase scrisul neatins.

Această scrisoare a pornit către foarte multe scriitoare, eseiste şi critici literari femei. Simplul fapt că unui bărbat nu i s-ar putea adresa o asemenea invitaţie decât în mod excepţional spune foarte multe despre nevoia ei de a primi răspuns. Răspunsuri. Multe dintre destinatarele iniţiale ale textului de invitaţie l-au refuzat. Unele nu au simţit că le priveşte, altele nu au simţit că pot răspunde în aşa fel încât mărturisirile lor să nu rănească pe nimeni: copii, soţi, parteneri, alţi membri ai familiei, propriul sine. Altele nu au avut timp. Pentru unele dintre ele, subiectul era prea intim legat de un moment destabilizator, despre care nu erau încă gata să scrie. Scrisorile care nu au venit, de la aceste scriitoare care nu au putut intra în niciun fel de relaţie cu tema, sunt la fel de preţioase pentru arhiva de poveşti din această carte ca şi cele care o compun. Toate aceste refuzuri sunt dovezi care vorbesc despre o situaţie tabu, despre fragilitatea extremă a ipostazei în care o femeie, copleşită şi de cerinţele maternităţii, şi de modul în care ceilalţi se aşteaptă ca ea să le facă faţă, poate să afirme o dorinţă pe cât de intimă, pe atât de dependentă de exterior şi de cei din jur: dorinţa de a scrie.

Va şoca probabil această afirmaţie, pentru că ea smulge scrisul din interiorul fiecăreia – de unde n-ar avea decât să ţâşnească, nu-i aşa, dacă ar avea cu adevărat forţă – şi îl mută într-o relaţie foarte complicată, adesea conflictuală, cu exteriorul. Cu un exterior concret, care iată cum condiţionează: scriu dacă doarme copilul, scriu dacă am putut să dorm eu însămi, după nopţi cu trezit din două în două ore, scriu dacă mă mai pot gândi la scris şi nu la banii de scutece, scriu dacă tatăl copilului mă ajută să închid pentru câteva ore uşa şi stă el cu copiii, scriu dacă pot să mă smulg din depresie, scriu dacă pot să mă adun după ce scriitorii din jurul meu m-au asigurat că n-o să mai pot lega vreodată o frază, pentru că având un copil mi-am îndeplinit deja destinul de femeie. Scriu dacă pot să scap de vinovăţia de a fi plecat pentru câtea ore de lângă copil, ca să deschid o carte, calculatorul, o pagină nouă de Word.

Din tot ceea ce este afirmat şi din tot ceea este omis în aceste texte se construieşte o reţea, în care liniile ferme şi cele întrerupte sunt la fel de relevante. Ele spun la fel de multe despre interiorul fiecărei istorii, dar şi despre mediul care o conţine. Toate aceste marcaţii, adevărate contururi mişcate care delimitează experienţele povestite, desenează involuntar un perimetru: o hartă scrijelită pe un teritoriu disputat de foarte multe condiţionări, presiuni şi prescripţii. Este o hartă a spaţiului în care scriitoarele se manifestă în forme oblice, pe care şi le negociază mai mult sau mai puţin conştient, în raport cu forme şi instanţe care mai degrabă le normează decât le încurajează să-şi afirme propriile adevăruri. Numai că, atunci când ies la lumină, din obscuritatea unui spaţiu de care nimeni nu se interesează, şi ajung în pagină, aceste adevăruri sunt de o intensitate rară.

Nu mi-aş fi imaginat niciodată că încrucişarea unor poveşti atât de diferite şi atât de intime, dar atât de pline de forţă, ar putea transporta adevăruri inconfortabile despre lumea în care trăim, care ne conţine pe toţi şi pe toate, dar care nu ne priveşte pe toţi la fel. Căci cum altfel să explici neliniştea femeii-scriitoare, care se simte mai mereu vinovată, scindată între propriile dorinţe şi ceea ce i s-a prescris ca fiind firescul pentru ea?

Situaţiile povestite în acest volum sunt personale, formatoare, radicale. Aş spune că, de fapt, în adâncul lor, sunt poveşti de iubire, afirmaţie făcută, de altfel, de câteva dintre autoare. Dar sunt şi poveşti despre lupte şi despre credinţe. Au tot ce trebuie pentru a ajunge la orice fel de cititor, indiferent de gen: conflict, amprentă personală, emoţie, nerv, uneori au chiar şi umor.

Dragostea şi fascinaţia pentru propriii copii, descoperirile pe care ei le-au făcut posibile, tandreţea, transformările de adâncime care au mers pas la pas cu scrisul (sau cu gândul la scris) şi modul aproape neverosimil de complicat în care toate acestea s-au amestecat sunt pur şi simplu fascicule de viaţă, pe care aceste optsprezece scriitoare au avut generozitatea şi puterea de a le împărtăşi, de a le conecta la literatură şi de a le aduce, iată, în spaţiul public. Un spaţiu de altfel plin de instrucţiuni despre cum ar trebui să trăim, să ne creştem copiii, să scriem şi, în general, să ne potrivim în marele şotron, mai de fiecare dată desenat de altcineva.

Alina Purcaru

A scrie. A naşte. Tudor

Svetlana Cârstean

Dans la vie il arrive un moment, et je pense que c’est fatal, auquel on ne peut pas échapper, où tout est mis en doute (…). Pas l’enfant. L’enfant n’est jamais mis en doute. (Marguerite Duras)

1. Cred că soarele a răsărit undeva dincolo de zidurile camerei, dar nu mai văd nimic şi nu-mi mai imaginez lumea de-afară, ce fac oamenii, în ce fel se mişcă, cum aleargă şi se-nghesuie în autobuze, cum se privesc furioşi. Doar aud. Stau aici, pe patul din Polizu, castanii sunt în floare, e un fel de parfum prin aer de la castanii ăştia, un parfum care intră discret printr-un mic geam deschis. În blocul de naşteri e linişte acum, n-am dormit toată noaptea, am primit câte un sedativ şi un miorelaxant cam o dată la două ore, dar pleoapele mele nu şi nu, nu-i vreme de dormit acum, hai mai bine să stăm treji să vedem ce se-ntâmplă. Asistentele mănâncă un fel de salam şi puţină slănină, întinse pe o hârtie ruptă cred dintr-un atlas de geografie, nu ştiu pe harta cărei ţări şi-au aşezat azi micul dejun, le văd prin uşa întredeschisă, nu prea mai reacţionează la gemete şi chemări. E oricum un fel de linişte după multă agitaţie, au fost câteva naşteri în timpul nopţii, singurul lucru pe care-l fac ele acum e să nu mă lase să merg la baie de câte ori vreau. Mă supraveghează drastic şi mestecă. Cred că nu e încă 6 dimineaţa, ghicesc lumina printre jaluzelele spitalului, soarele răsare totuşi devreme acum, suntem în luna mai. 8 mai 1997. Nu ştiu ce urmează, nici când se va-ntâmpla ceea ce urmează. Nu am fost chiar singură de când au venit zorii. Cocoşii de pe lângă casele vechi din Matache au cântat mereu, de câte ori a trebuit. A fost nevoie să vin aici în noaptea asta ca să descopăr, fără să-i văd, că mai există cocoşi în oraşul în care locuiesc. Nu înregistrez chiar tot ce e în jurul meu, selectez, la fel ca în situaţiile de urgenţă. Dar cocoşii şi castanii mi-au fost alături azi-noapte. O să-mi fie alături în continuare, timp de cinci zile cât voi rămâne în Polizu.

Într-un fel plutesc într-o dulce inconştienţă, nu ştiu cu adevărat pentru ce am venit aici, poate am început să înţeleg vag abia când, după ţipete prelungite, de femeie, am auzit, în timpul nopţii, primul plâns de copil. Oricât te-ai pregăti pentru naştere, oricât ai citi, oricât ai asculta poveştile altora, oricât ţi-ai imagina întâlnirea, oricât de responsabilă şi corectă ai vrea să-ţi demonstrezi că eşti, nu poţi şti de fapt cu precizie cu cine te vei întâlni aici şi cum anume va fi. Pentru că cel pe care-l aştepţi, care e cu tine împreună deja de atâta vreme şi care totuşi a rămas în tot acest timp perfect necunoscut, fiinţa aceea care-ţi va invada viaţa deodată nu are chip. Încă. Iar a separa de tine ceva atât de intim ţie şi atât de străin totodată rămâne cel mai greu de imaginat. Probabil de aceea, cu jumătate de oră înainte ca el chiar să vină, mai continui să spui: aşa ceva mie îmi este imposibil să fac. Şi aici intervine corpul tău, cu care nu eşti prea familiară, care îşi permite să fie derutat, să se eschiveze de la evidenţă, corpul care vrea să fugă de la faţa locului, să lase în urma lui o masă de naştere goală şi să nu permită să plece nimic din el în afară. Să-şi păstreze intacte puterile. Să fenteze timpul care-l obligă să accepte că a venit vremea să se separe şi să nască.

Ca să fentezi un pic timpul îţi aduci aminte de ceva. Bunica mea avea obiceiul să mă lase, atunci când lipsea mai multe ore de-acasă, la o familie de pe aceeaşi uliţă. Mă jucam acolo cu o fată, mai mare ca mine cu vreo zece ani. Nu era departe de noi, dar casa lor se afla peste drum de cel mai teribil loc din sat, unul în care eu nu intrasem niciodată. Acolo se născuseră toţi verişorii mei. Eu m-am născut la oraş. Dacă încetineai pasul, când treceai prin faţa clădirii modeste, cu ferestrele foarte aproape de stradă, puteai auzi zgomote înfricoşătoare – aşa spuneau ceilalţi copii, de aceea eu mergeam repede, repede, aproape alergam, şi chiar fără să-mi acopăr urechile cu mâinile amândouă, îmi opream auzul, îmi interziceam să aud orice zgomot ar fi venit dinăuntru. Ca atunci când îţi ţii respiraţia sub apă, până ieşi din nou la suprafaţă. Acolo femeilor li se întâmplau lucruri fără nume, care bărbaţilor nu li se puteau întâmpla niciodată, acolo corpurile lor explodau şi nici măcar doctorii nu puteau opri asta. Am ştiut dintotdeauna că eu nu voi ajunge niciodată înăuntru, că în căsuţa în care corpurile explodează şi femeile urlă nu e locul meu.

N-am apucat să fug. Corpul a fost mai puternic decât mine, la fel şi timpul. Pentru că s-a oprit, la ora 16 fix, pe 8 mai 1997. Eram pe un culoar, nici beznă, nici lumină orbitoare. Un culoar de o simplitate fără cusur, eu veneam de undeva din spate, de la capătul lui, el venea din faţă, din direcţia ferestrelor, era inevitabil să ne întâlnim, nu aveam cum să ne ocolim unul pe altul. Era un fel de încetineală în mişcările noastre, un fel de grabă atenuată, ca-n vis. În clipa în care Tudor a început în sfârşit să plângă şi medicul l-a aşezat pe pieptul meu gol, înainte să fi tăiat cordonul ombilical, totul şi-a reluat cursul firesc, timpul, mişcările, vorbele, ne-am urnit iarăşi din loc, amintirea culoarului pe care ne-am văzut pentru prima dată unul pe altul s-a estompat până la dispariţie. Şi aşa am ajuns să fim doi. Şi aşa am devenit mamă.

2. Încerc să evit textul pe care îl scriu acum, mi-e greu să-l las să iasă-n afară. Şi de fapt cine a fost mai întâi, naşterea sau scrisul, ce ar fi fost naşterea lui Tudor fără scrisul meu şi scrisul meu fără naşterea lui? Şi la urma urmei cine scrie aici? Mama lui Tudor, scriitoarea, fata care a făcut dragoste, femeia care a născut, fetiţa care îşi interzice să audă când trece prin faţa dispensarului în care nasc femeile satului, femeia care nu a născut decât o dată, fata căreia i-a fost atât de frică, mama din prima zi, mama din vara lui 2014, care are în camera de alături un băiat de 17 ani? Pe cine aş putea să îmbrăţişez şi să ascult dintre toate aceste fete-femei pe care le cunosc într-o anumită măsură?

3. În 1997 nu scriam aşa des în jurnal ca în anii de după. Scriam în schimb poeme, din când în când, dar mai ales articole în reviste. Eram în concediu de maternitate, primeam salariul de la şcoala unde intrasem ca titulară, dar scriam şi texte cvasi-poetice, cvasi-jurnalistice prin reviste. Făceam asta de obicei când Tudor dormea. Citeam uneori când îl alăptam, dar asta mai târziu, spre luna a şaptea de viaţă. La fel am făcut şi în anii de după, cu interviurile şi cu orice alt text scris sub presiunea unui deadline sau pur şi simplu a nevoii mele de a scrie. Prindeam momente de linişte, de somn, pauze ale mele, de multe ori chiar în prezenţa lui Tudor. M-am simţit adesea, din prima zi şi până acum, o tolerată, o profitoare, beneficiara permanentă a generozităţii lui. Mereu a părut să mă-nţeleagă, să mă accepte, să nu mă acuze pentru lipsa mea temporară, care era evidentă, fie şi numai pentru că îmi fugea gândul la ceea ce aveam de scris, pentru că nu eram ca toate celelalte mame, concentrate cu adevărat, sută la sută, pe copiii lor. Pentru că, deşi prezentă, uneori plecam. Uneori ştie ce fac atunci când scriu, uneori îi şi citesc, alteori nu. Mai degrabă nu. Deşi prezentă, uneori plec, într-adevăr, fără să fiu vreodată cu adevărat absentă. Sunt o norocoasă, pot să scriu pe colţul mesei, nu am nevoie de un spaţiu anume, de condiţii speciale, de un atelier, nu sunt actriţă, pictoriţă, totul se poate întâmpla simplu, chiar şi în aceeaşi cameră cu el. Au fost în toţi anii ăştia texte de toate felurile, de la poeme la articole în reviste de bijuterii, de iahting, de la interviuri cu Rebengiuc sau Hurezeanu la cele cu BUG Mafia sau Pink Martini, am fost mereu cu el alături, cu el în culise, cu el în marsupiu, cu el la lecturi de poezie, ale mele sau ale altora, cu el peste mări şi ţări. Şi scrisul s-a amestecat în toţi aceşti ani cu mâncarea, cu aburii bucătăriei, cu biberoanele răsfierte, cu tentativele de chec şi cozonaci, cu rufele întinse pe sârmă pe categorii, cu vaccinurile, cu gustul de Panadol roz, cu şoseţelele cu oţet, cu textura piureurilor şi cu mirosul de şniţel proaspăt, apoi cu gustul năutului şi al brânzei mozzarella în exces atunci când a devenit vegetarian, cu surprizele din Kinder şi cu piesele de Lego, în care îţi juleşti degetele de la picioare când mergi prin casă, cu tot ce-i place şi ce nu-i place, cu urşii de pluş pe care i-a pierdut şi reinventat pe rând, cu şedinţele cu părinţii, cu temele, cu orele de chiul, cu primele bongosuri, cu primul mesaj de la el pe messenger, cu amintirea zilei în care nu am vrut să mă urc în avion pe Charles de Gaulle şi el m-a ţinut în braţe, dar şi cu cea a zilei în care, pe la vreo 5 ani, într-un loc de joacă din Berceniul îndepărtat, supărat pentru că eu voiam să ne întoarcem în casă, mi-a spus plin de furie: „Depind de tine, depind de tine!“. Cu toate astea s-a amestecat scrisul meu şi cu multe altele încă. Ce bine că lista de mai sus e una dintre acele liste nesfârşite.

Oare ar fi trebuit să mă tem din vreme de amestecul ăsta? Oare ar fi trebuit să mă dezic de el? Oare acest amestec a dus la impurificarea scrisului meu, a revărsat în el tot felul de aluviuni facultative sau chiar nocive de care cineva care scrie şi care nu cunoaşte experienţa naşterii şi a creşterii unui copil este ferit? Oare acest amestec m-a împiedicat să păstrez scrisul doar pentru scris? Ar trebui să privesc în urmă cu frică?

Texte mon corps. Aşa e, cum spune Hélène Cixous în Râsul Meduzei, care vede în scris o întoarcere a fiecărei femei la corpul ei originar, acela care e altceva decât un „continent negru“ bun de explorat. Aşa e, de fiecare dată când scriu mă întorc în corp, în corpul cel mai intim, familiar, în cel în care stau cel mai bine, devin propriul meu conţinător doar pentru că reuşesc să produc un text cu toate organele lui la locul lor. Punând organele textului la locul lor le pun şi pe-ale mele, cele vii, la locul lor. Îmi recapăt scriind toate independenţele posibile, cred din nou în libertăţile mele cele mai profunde, ies din derută, inclusiv din cea a corpului de zi cu zi. Dar asta după mult chin şi pentru o clipă doar. Niciodată însă această senzaţie de a reveni în propriul corp nu a fost mai puternică, mai completă, mai fericită, dar şi mai acut nostalgică precum în momentul în care l-am născut pe Tudor. Naşterea lui nu numai că mi-a dăruit mie însămi un nou corp, dar mi-a pus în braţe şi un alt corp, complet diferit. Al lui. Şi mai departe am încercat să hrănesc acest corp cum m-am priceput, cu propriul meu lapte, alb ca orice lapte, asta mi s-a părut mai simplu decât să fac orice supă de mai târziu.

Dar există un lapte alb şi un lapte negru. Amândouă felurile de lapte sunt hrănitoare. Amândouă sunt produse ale corpului, vitale, neprocesate, neinfestate, autentice. Într-adevăr, îmi imaginez că scrisul meu, negru pe alb, îl hrăneşte pe Tudor, că mai degrabă i-a dat decât i-a răpit substanţe bune pentru viaţa lui. A fost o hrană pe care a primit-o la pachet cu toate celelalte, cu supele cremă, piureurile, pastele, tartele, cheesecake-urile, salatele şi sendvişurile pe care i le-am făcut. Aşa cum propriul meu scris, amestecându-se cu toate ingredientele din lista aceea nesfârşită de mai sus, a primit sevă proaspătă, a fost hrănit cu o hrană vie, concentrată, a cărei existenţă nici nu o bănuia înainte.

4. Prin urmare, cine scrie aici? Femeia care tocmai a născut? Femeia care citeşte tot felul de cărţi ca să înţeleagă ce trebuie să facă de acum înainte cu propriul copil? Cea care (re)descoperă dispensarul, pediatrul, jucăriile, ciocolata, grădiniţele, serbările şcolare, plecatul în tabără? Sau cea care îşi petrece, după naştere, încă jumătate de oră cu medicul ginecolog, uitând că e întinsă pe o masă incomodă şi discutând despre cărţi, religie, despre cum pui lucrurile complicate în scris, despre orice altceva decât despre copil? Femeia asta care, confruntată cu o situaţie-limită a corpului ei, dar şi cu o dragoste nouă, pentru cel care e deja dus în salonul de nou-născuţi, îşi aminteşte uşor, uşor, vorbind, că există în continuare şi cu cealaltă parte a ei. Şi uite-aşa conversaţia asta unică, purtată ca după război, o salvează pur şi simplu din cataclismul propriului corp „explodat“ – un cataclism fericit altfel – şi pune la loc, împreună, diversele ei identităţi, le confirmă simultan şi le dă voie să existe. Recunoştinţă se numeşte ceea ce simt pentru acel medic care m-a traversat podul mobil al naşterii, neuitând pe partea cealaltă nimic din mine. Nici corpul, nici mintea, nici gândurile mele, nici plăcerea conversaţiei, a controversei chiar, au fost lucruri teoretice asupra cărora nu am căzut de acord în acea jumătate de oră de după victorie.

5. Nu, temele mele nu s-au schimbat după. Nu am vrut să scriu despre altceva, nu mi-am propus să fac vreodată cărţi pentru copii, nu aş fi fost în stare. Nu am simţit nevoia să scriu în mod explicit despre experienţa maternităţii şi nici măcar despre Tudor. Urgenţele mele legate de scris au rămas aceleaşi, le-am rezolvat parţial în timp. Dar textura cuvintelor mele s-a schimbat, corporalitatea lor. Texte mon corps. Dacă scriem într-adevăr inclusiv cu corpul nostru, cum spune Cixous, atunci eu am fost dintr-odată alta prin experienţa naşterii şi a maternităţii. Eu, ca recipient al textului. Poate am descoperit alte cuvinte, alte feluri de a spune, dar nu neapărat alte subiecte.

Pe mine Tudor nu m-a împiedicat niciodată să scriu, numai eu singură am putut face asta. Solidaritatea lui cu scrisul meu a fost de la început necondiţionată şi permanentă. Nu am instituit niciodată scrisul ca regulă a vieţii noastre, nu am pus viaţa noastră în scris, nu tot ce facem împreună se revarsă în text, nu am decretat niciodată uşa camerei mele închisă, nu a trebuit să-i cer să facă linişte pentru că scriu, nu am trăit împreună apăsarea marilor momente inspiraţionale, când nimic altceva nu mai contează, nu am transformat scrisul în dictatură înăuntrul casei. Scrisul a fost mai degrabă ca un membru al familiei, un frate, un fiu, o soră, un tată în ultimă instanţă, cu care trebuie să trăieşti, pentru care există întotdeauna un loc la masă. În mod natural, el a stat şi stă mereu în aceeaşi casă cu noi.