Paul Lendvai, Orbáns Ungarn

Copyright © by 2016 Kremayr & Scheriau/Orac, Wien

© 2017 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6986-8

ISBN PDF: 978-973-46-6987-5

ISBN print: 978-973-46-6879-3

Lector: Lucian-Dumitru Dîrdală

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Belish/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PAUL LENDVAI (n. 24 august 1929) a părăsit Ungaria natală după revoluţia din 1956 şi s-a stabilit în Austria. În perioada 1960-1982 a fost corespondent pentru Europa de Est al Die Presse și Financial Times și a scris mai multe cărţi despre istoria ţărilor central- şi est-europene. Între 1982 şi 1987 a fost redactor-şef pentru Europa Centrală şi de Est al postului de televiziune Österreichischer Rundfunk (ORF), iar între 1987 şi 1998, director la Radio Österreich International (RÖI). În prezent este coeditor şi redactor-şef al revistei Europäische Rundschau. De acelaşi autor: Der rote Balkan (1969); Antisemitismus ohne Juden (1972); Die Grenzen des Wandels (1977); Der Medienkrieg (1981); Auf schwarzen Listen. Erlebnisse eines Mitteleuropäers (1996); Mein verspieltes Land. Ungarn im Umbruch (2010); Hungary: Between Democracy and Authoritarianism (2012); Leben eines Grenzgängers (2013).

Cuvânt înainte

Cartea mea se ocupă de istoria zbuciumată a Ungariei de după schimbarea de direcție din 1989/1990, dar în special de noua eră începută în 2010 și, dincolo de ea, în primul rând de cariera, personalitatea și viziunea despre lume ale lui Viktor Orbán, cel mai mare și totodată cel mai controversat talent politic de la prăbușirea comunismului și a dominației străine. Nu dețin averi, nu am nici interese în țara mea de baștină și mărturisesc că aparțin cu toate fibrele ființei mele acelei Austrii care mi-a permis, ca atâtor alți refugiați din lumea întreagă, o viață nouă în libertate începând din 1957. Dar încerc ca, într-un amestec de documente și istorisiri legate de acel mediu, cu conversații și experiențe personale, să-i familiarizez întru câtva pe cititorii străini care nu stăpânesc limba maghiară cu istoria, uneori uluitoare, a Ungariei și chiar cu ascensiunea lui Viktor Orbán. Ca autor austriac complet independent, neinfluențat de niciun fel de interese maghiare sau străine, sper că nu trebuie să respect niciun fel de tabuuri și că pot să descriu evoluția din Ungaria de la o distanță prietenoasă, dar și critică.

Tabloul complet include încă de pe acum mulțumirile mele către toți cei care au fost dispuși să-mi împărtășească opiniile lor cu privire la evenimentele și personalitățile schițate în această carte. Partenerii de dialog au fost, în ordine alfabetică: Gordon Bajnai, Tamás Bauer, Lajos Bokros, Erhard Busek, Attila Chikán, Judit Csáki, György Dalos, József Debreczeni, Péter Esterházy, Heinz Fischer, Gábor Fodor, Ferenc Gyurcsány, András Inotai, László Kéri, András Kocsis, László Kovács, Zoltán Kovács, Gábor Kuncze, Ildikó Lendvai, László Lengyel, Iván Lipovecz, Zsófia Mihancsik, Lajos Parti Nagy, Péter Németh, Sándor Radnóti, Pál Dániel Rényi, Andreas Rudas, Tamás Sárközy, Wolfgang Schüssel, György Spiró, György Surányi, János Széky, Miklós Szüts, Ervin Tamás, Klára Ungár, Rudolf Ungváry, Julia Váradi, Mária Vásárhelyi, Franz Vranitzky.

Această carte nu ar fi apărut în timp util fără ajutorul stilistic și ideatic al Barbarei Köszegi. I se cuvin deci mulțumirile mele sincere.

În fine și mai presus de toate, îi sunt infinit de recunoscător soției mele, Zsóka, care, cu mare răbdare și dorință de a mă ajuta, în pofida sarcinilor sale editoriale, a făcut ca munca mea să se desfășoare în condiții optime.

Viena, vara 2016

Capitolul 1

Rolul personalității

Cât de importante sunt persoanele și personalitățile în politică? În fața crizelor politice și economice, în fața consecințelor terorismului internațional și ale transgresării frontierelor de către masele de emigranți, sondajele de opinie din statele democratice arată adesea, pe lângă un mare disconfort şi atitudinea critică la adresa dezbaterii parlamentare, marea dorință de a avea în fruntea statului „un bărbat puternic”. Factorul uman rămâne greu sesizabil, evaziv, desigur, incalculabil, dar fără el orice considerații istorice sunt incomplete. Nu numai în contextul istoriei universale, ci chiar și în cea mai recentă istorie central- și est-europeană, conflictele dintre forțele de inerție și cele ale reformei, dintre deschidere și izolare au fost și sunt legate uneori de schimbări de-a dreptul dramatice ale unor lideri politici.

Deviza „oamenii fac istoria” își are originea în cultul eroilor, așa cum l-a definit istoricul scoțian, foarte popular la timpul său, Thomas Carlyle: „Istoria lumii nu este nimic altceva decât biografia unor oameni mari”. Pe de altă parte, conform filosofului german Georg Friedrich Wilhelm Hegel, spiritul lumii și al timpului are un rol mult mai hotărâtor decât persoana și personalitățile. În opinia lui Karl Marx și Friedrich Engels, politica ar fi dependentă de condițiile materiale de producție. Întrebarea ce forțe l-au determinat pe un lider politic să acționeze într-un anumit fel și ce forțe a pus el în mișcare, deci interacțiunea dintre anumite circumstanțe externe și o acțiune personală, reprezintă și astăzi problema centrală în descrierea și aprecierea personalităților politice.

Dacă cronicarul istoriei unei epoci vrea să ia în considerare într-un mod adecvat, în cazul unor decizii politice importante, rolul elementului personal, care nu trebuie subestimat, atunci el trebuie să își amintească și cuvintele istoricului Herbert Lüthy din Basel: „Istoria unei epoci nu este anonimă. Ea ne este cunoscută ca întâmplare reală numai în măsura în care smulgem persoanele care acționează în ea din anonimatul lor, le individualizăm și le identificăm. […] Datele și faptele nu înseamnă în realitate nimic, dacă nu ne putem face absolut nicio imagine despre conștiința agenților umani”¹. În epoca revoluției mondiale a comunicării și a răspândirii mijloacelor de comunicare socială, aceste considerații au devenit și mai importante.

Ce s-ar fi întâmplat dacă…

Tocmai istoria turbulentă a statelor central- și est-europene și uluitoarele schimbări de direcţie ale unor bărbați de la vârful guvernelor și statelor au confirmat în repetate rânduri corectitudinea acelui avertisment al lui Isaiah Berlin, marele gânditor britanic originar din Riga, avertisment pe care l-a rostit în 1988, deci încă dinainte de marea schimbare de direcție, și anume că istoria nu trebuie privită ca „o autostradă fără abateri”: „Eu nu cred în determinismul istoriei. […] În momentele decisive, la punctele de cotitură […] cursul istoriei poate fi determinat de întâmplare, de indivizi cu deciziile și acțiunile lor, care la rândul lor nu sunt neapărat previzibile, ba chiar sunt doar rareori previzibile. Marja noastră de manevră decizională nu este mare. Să zicem: un procent. Dar acest procent este ceea ce contează”².

Într-un dialog cu filosoful iranian Ramin Jahanbegloo, Isaiah Berlin concretiza acest „Ce s-ar fi întâmplat dacă…” dând exemplul lui Churchill din 1940 și al lui Lenin din aprilie 1917: ce s-ar fi întâmplat, de pildă, dacă Churchill n-ar fi devenit prim-ministru sau dacă Lenin ar fi murit mai devreme? Aceste raționamente puteau, firește, să fie continuate. Ce s-ar fi întâmplat dacă la 10 martie 1985 ar fi fost ales ca secretar general al PCUS nu Mihail Gorbaciov, ci unul dintre rivalii săi retrograzi? Sau dacă în 1947-1948 în fruntea Iugoslaviei comuniste nu s-ar fi aflat Iosip Broz Tito, cu experiența și autoritatea sa, care a refuzat în fața întregii lumi să fie un simplu executant al comenzilor lui Stalin? Până și convertirea lui János Kádár, după reprimarea sângeroasă a revoltei din Ungaria din noiembrie 1956, într-un nemilos „Gauleiter al Moscovei” disprețuit de o lume întreagă și devenit simbolul unui „gulaș-comunism” cu mici libertăți arată importanța personalității.

În eseul său despre „eroii retragerii”, Hans Magnus Enzensberger a descris în mod ironic și spiritual realizările lui Kádár, ba chiar și pe ale lui Gorbaciov și ale liderului statului polonez, generalul Wojciech Jaruzelski, ca pe cele ale unor „antreprenori specializaţi în demolări” care şi-au distrus propriul sistem. Dar pentru aceste personalități și pentru altele asemănătoare lor se aplică și cuvântul lui Hegel că, odată ce momentul istoric a trecut, iar eroul a îndeplinit ceea ce avea de îndeplinit, istoria îl îndepărtează „ca pe o cochilie goală”. Căci asta s-a întâmplat până la urmă și cu niște lideri total opuși, precum cancelarul Adenauer, părintele fondator al Germaniei Federale, și Willy Brandt, arhitectul politicii estice a Germaniei, dar și – încă de cealaltă parte a Cortinei de Fier – cu bătrânul șef de partid János Kádár, care, după slăbiciuni și căderi de tot soiul, a fost debarcat cu acordul lui Gorbaciov. Curriculumul multor lideri politici reprezintă ceea ce Jacob Burckhardt numea, în celebrele sale Considerații privind istoria universală, o „mărime relativă”, dar confirmă și faptul că ceea ce se spune despre caracterul indispensabil al personalităților politice se poate dovedi rapid a fi o vorbă goală.

De la „călău” la „regele bun”

Uneori nu numai liderii aparent indispensabili sunt debarcați cu forța din funcția lor, ci și întregul partid condus de ei e aruncat la groapa de gunoi ca o cochilie goală. Aceasta este soarta celor trei grupări politice principale care, în atât de celebrul annus mirabilis 1989, în Ungaria, țara celei mai mari revolte populare din Europa postbelică, au deschis calea pentru marea schimbare politică, iar apoi, în diverse constelații, au influențat decisiv politica și economia (cu excepția anilor 1998-2002, sub o guvernare Fidesz). În contrast cu celelalte țări ale Blocului Estic, schimbarea de sistem nu s-a combinat nici cu o răsturnare politică, nici cu o evoluție revoluționară dramatică. N-a existat atunci pentru oameni – în contrast cu puținele zile ale revoltei aparent victorioase din 1956 – niciun sentiment al unei renașteri morale, niciun impuls violent de răfuială cu demnitarii vechiului regim. Niciun funcționar comunist de la vârf sau șef al diverselor servicii secrete n-a fost condamnat în instanță.

În contrast cu ciocnirile violente și protestele de masă din imperiul colonial sovietic, relația dintre putere și opoziție în Ungaria a fost caracterizată de faptul că ambele părți şi-au impus moderaţie și şi-au manifestat dorința de a comunica. Pe fundalul amintirii de neșters a tragediei din octombrie și al speranțelor revoluției din 1956 zdrobite de tancurile sovietice, monopolul puterii partidului-stat nu a fost pus la îndoială. Toate părțile au sperat, până în ultimul moment, într-o reformă treptată, iar mai târziu într-un transfer ordonat de putere. Radicalii de astăzi ai dreptei, dar și criticii de stânga ai tranziției blânde la democrația parlamentară uită că, în 1956, aproximativ 70 000 de soldați sovietici cu aproape 1 000 de tancuri, 1 500 de vehicule militare blindate, 622 de piese de artilerie și 196 de baterii de rachete au staționat „provizoriu” (până la dizolvarea Pactului de la Varșovia în 1991) în Ungaria și că partidul era controlat nu doar de imensul aparat intact al serviciului secret, ci și de unitățile înarmate ale așa-numitelor gărzi muncitorești.

Urmărind lungul și sinuosul drum al lui János Kádár (1912-1989) de la călău și temnicer la „părintele țării” și „regele bun”, de-a lungul regimului de 32 de ani indisociabil legat de numele său, trebuie să subliniem retrospectiv enorma importanță politică a personalității sale, indiferent de rolul pe care l-a jucat în spatele scenei, convingător documentat între timp, în executarea foștilor săi tovarăși de luptă László Rajk (1949) și Imre Nagy (1958). Întreaga lui viaţă, acest tehnician specializat în întreținerea mașinilor de scris și funcționar profesionist s-a deosebit întotdeauna, prin aparițiile sale, de ceilalți lideri politici comuniști. Grație intervențiilor lui Bruno Kreisky, mai întâi ca ministru de Externe, iar mai târziu din postura de cancelar al Austriei, eu am putut trăi personal această experiență în 1964 și 1981.

Prin stilul său de viață aproape puritan, prin modestia sa personală și simțul umorului, în pofida înăbușirii în sânge a luptelor pentru libertate și a oricărei opoziții, Kádár a reușit să obţină, în anii ’70 și ’80, îngăduinţa binevoitoare a unor largi pături ale populației faţă de regim. Spre deosebire de toți ceilalți lideri din Blocul Estic, Kádár nu tolera niciun cult al persoanei sale. Niciodată în birouri nu au existat pe pereți imagini ale lui și acestea nu erau purtate ca un soi de chivot la defilări. Căci el a fost „un dictator fără înclinații personale dictatoriale” – așa cum spunea în mod pertinent un politolog maghiar.

În ciuda responsabilității istorice care planează asupra lui Kádár, anchetele efectuate de la schimbarea sistemului arată că trădătorul și ucigașul lui Imre Nagy – prim-ministrul revoluției [din 1956], convertit dintr-un comunist fidel Moscovei într-un om de stat național – a rămas în memorie ca suveranul jovial, „marca înregistrată a unei Epoci de Aur”. La sfârșitul anilor ’90, 42% din respondenții anchetelor îl considerau pe Kádár „cel mai simpatic politician maghiar din secolul XX”.

Date statistice incontestabile dovedesc că între 1956 și 1989 veniturile reale s-au triplat. Această glorificare ulterioară a regimului Kádár este deci și consecința acelei tactici rafinate care folosește simultan morcovul și bățul şi care într-un timp relativ scurt a adus beneficii relativ mari. Însă, în parte, se poate ca ea să fi fost, firește, și o reacție la noile probleme, enorme, apărute după marea schimbare.

În orice caz, în calitate de corespondent străin, iar mai târziu de la conducerea redacției est-europene a Radiodifuziunii Austriece, am putut să observ eu însumi, cum s-ar spune dintr-o dublă poziție – aceea de corespondent și totodată, ca nativ ungur, de inițiat grație cunoaşterii limbii şi a situaţiei maghiare –, procesul schimbării de sistem cu jumătăți de măsură. Până la debarcarea lui de la putere în mai 1988, Kádár a fost considerat indispensabil pentru o schimbare pașnică și totodată întruchiparea capacităţii de supraviețuire a unui „om puternic” instalat de Kremlin, care, trei decenii la rând, cu o abilitate tactică inegalabilă, subtil, cinic și la nevoie chiar brutal, își înlăturase toți rivalii potențiali și pendulase abil în faţa poporului între presiunile Moscovei și teama adânc înrădăcinată faţă de aceasta. Ambivalența în judecarea fostului regim comunist aflat în serviciul unei dictaturi străine și chiar a regimului autoritar horthyst ca ultim aliat al celui de-al Treilea Reich, responsabil și el pentru moartea a 560 000 de evrei maghiari, furnizează până în ziua de astăzi cheia pentru înțelegerea tendinței, atât de pronunțate în prezent în Ungaria, de a căuta un refugiu în trecut.

O înmormântare cu putere simbolică

Încheierea socotelilor cu cele trei tabuuri fundamentale – sistemul partidului unic, dominația străină și etichetarea revoltei din 1956 drept contrarevoluție – s-a petrecut la 16 iunie 1989, chiar înainte de abdicarea oficială a partidului-stat și de retragerea trupelor sovietice de ocupație în fața celor 250 000 de oameni adunați în Piața Eroilor din Budapesta. Punerea în scenă funerară a fost monumentală. Această piață a memoriei naționale colective este impresionantă, chiar și numai prin poziția ei. În faţa Parcului Oraşului și la capătul celei mai largi străzi din Budapesta, lungă de aproape trei kilometri, se înalță în mijlocul pieței coloana de 36 de metri ridicată cu ocazia celebrării a o mie de ani de la cucerirea maghiară a Câmpiei Panonice, ca soclu al unei mari statui de aproximativ cinci metri a Arhanghelului Gabriel. Acesta ține într-o mână coroana maghiară, iar în cealaltă dubla cruce apostolică. Adevăratul monument al eroilor și colonada semicirculară formată din două arcuri, cu statui ce comemorează 14 regi și eroi ai istoriei maghiare, domină tabloul. Cele două clădiri din epoca ctitoriilor, concepute și ele înainte de începutul secolului XX în stil clasicist, completează unitatea arhitectonică a Pieței Eroilor.

În fața celor șase coloane corintice drapate în negru se înălța catafalcul din catifea neagră. Sus pe scări zăceau cele cinci sicrie ale martirilor condamnați la moarte într-un proces secret cu 31 de ani mai înainte și executați imediat: al prim-ministrului Imre Nagy și ale celor patru tovarăși ai săi care i-au împărtășit soarta. Al șaselea sicriu, gol, simboliza cei 300 de luptători pentru libertate uciși în revolta populară din octombrie-noiembrie 1956. Această scenă de neuitat era dominată de un sentiment de doliu, dar și de determinarea amenințătoare de a nu mai da niciodată din mână libertatea câștigată. Întreaga demonstrație a fost transmisă live de televiziunea maghiară, la fel şi înmormântarea care a urmat, a lui Imre Nagy și a tovarășilor săi, în parcela 301 a aceluiași cimitir unde fuseseră îngropați odinioară în gropi comune nemarcate. Faptul că nu doar rudele și prietenii martirilor și reprezentanți ai opoziției democratice, ci și funcționari ai partidului-stat au putut face parte din garda de onoare la aceste sicrie a fost considerat o soluție de compromis. ORF a transmis – ca multe alte canale – imaginile emoționante. Eu nu am relatat atunci pe viu, în fața camerei, la Budapesta, ci am comentat din „off”, din afara tabloului deci, din studioul vienez, pierzându-mi din când în când glasul și poticnindu-mă de emoție, și nu mi-a fost rușine când, în timpul discursului comemorativ al prietenului meu Miklós Vásárhelyi – care, ca ofițer de presă al lui Imre Nagy, mă scosese și pe mine în 1953 din detenție –, lacrimile mi-au curs pe obraji.

În Piața Eroilor au vorbit atunci șase persoane, victime și adversari ai dictaturii comuniste. Cu toate acestea, marea senzație politică a zilei, pentru mass-media și pentru mine, a fost un tânăr bărbos, complet necunoscut. Se numea Viktor Orbán și avea 26 de ani. În numele tinerei generații, el a fost ultimul care şi-a ținut discursul, extrem de tăios și totodată simplu și inteligibil formulat, cerând democrație și independență:

„Dacă vom avea încredere în propriile noastre forțe, vom fi în stare să punem capăt dictaturii comuniste. Dacă vom fi destul de hotărâți, vom putea constrânge partidul aflat la putere să organizeze alegeri libere. Dacă nu vom pierde din vedere ideea din ’56, vom alege un guvern care să își asume imediat tratativele cu privire la demararea neîntârziată a retragerii trupelor rusești. Dacă vom avea destul curaj să vrem toate acestea, atunci, dar numai atunci, vom putea îndeplini voința revoluției noastre”.

Privind retrospectiv și independent de acțiunile sale politice de mai târziu și în ciuda apropierii sale lingușitoare de liderul rus Vladimir Putin, trebuie să recunoaștem caracterul de pionierat al cuvintelor lui curajoase, sfidătoare politic și care dinamitau cadrul protocolar. După această apariție care n-a durat decât șase minute și jumătate, acest tânăr a devenit brusc celebru în Ungaria și chiar în străinătate. În cuvintele biografului său de mai târziu și ale celui mai aspru critic al său de astăzi, József Debreczeni, atunci „un talent excepțional s-a întâlnit cu un noroc extraordinar”.

Note și surse

1. Herbert Lüthy, Der Monat, Berlin, noiembrie 1967.

2. Isaiah Berlin, Ramin Jahanbegloo, Den Ideen die Stimme zurückgeben, Frankfurt a. M., 1994, pp. 53, 184-185.