Kenneth Pomeranz

Marea divergenţă

China, Europa şi naşterea economiei mondiale moderne

Traducere de Gabriela Petrilă şi Paul Aneci

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2708-0

ISBN PDF: 978-973-46-2709-7

ISBN print: 978-973-46-2533-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: hamali în portul Galaţi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KENNETH POMERANZ este profesor de istorie la University of California, Irvine, având ca domeniu de specialitate istoria Chinei moderne. De acelaşi autor: The Making of a Hinterland: State, Society, and Economy in Inland North China, 1853-1937 (1993; volumul a primit în anul 1994 John K. Fairbank Prize in East Asian History din partea American History Association), The World that Trade Created: Society, Culture, and the World Economy, 1400 to the present (în colaborare cu Steven Topik, 2005).

Mulţumiri

Proiectele mari te îndatorează faţă de mulţi alţii. Evoluţia complicată a acestui proiect, care a început iniţial sub forma unui capitol pentru o cu totul altă carte, a făcut ca sfaturile şi comentariile multor oameni să devină mai importante decât de obicei.

Numeroase persoane au citit şi au oferit comentarii utile asupra diferitelor versiuni ale acestui manuscris: Steven Topik, Timothy Guinnane, R. Bin Wong, Daniel Segal, Joel Mokyr, Andre Gunder Frank, Edmund Burke III, Randolph Head şi studenţii de la seminarul său de istorie universală, James Given, Jack Goldstone, Robert Marks, Dennis Flynn, Richard Von Glahn şi Jason Hecht. Pe parcurs, părţi din acest proiect au fost prezentate, de asemenea, la numeroase conferinţe şi seminare în care mulţi colegi – mult prea numeroşi pentru a-i putea înşira aici – mi-au oferit sugestii incisive şi utile. Comentariile pertinente care se fac întotdeauna la reuniunile grupului All-UC de istorie economică merită în mod deosebit să fie menţionate. Deoarece suntem în epoca cyber-colegialităţii, le datorez mulţumiri şi lui Joshua Rosenbloom, Alan Taylor şi Samuel Williamson, care au organizat o discuţie online extrem de utilă după ce am prezentat o versiune mai scurtă a argumentului cărţii pe EH.NET. Ideile provocatoare şi sugestiile utile generate de discuţia respectivă (şi de una ulterioară, pe H-World, moderată de Patrick Manning) au fost de mare ajutor.

Din moment ce subiectul acestei cărţi s-a extins mult dincolo de aria pe care sunt specializat, m-am bazat de asemenea pe numeroşi colegi ce m-au îndrumat spre lucrări din domenii pe care le stăpâneau mult mai bine decât mine; alături de multe dintre persoanele pe care le-am enumerat mai sus, Robert Moeller, Anne Walthall şi James Lee m-au ajutat în mod deosebit. Alţi colegi m-au sprijinit în alte moduri pe parcursul proiectului – Peter Lindert, John Wills, Jonathan Spence, Deirdre McCloskey, Ken Sokoloff şi Hamashita Takeshi se evidenţiază dintr-o lungă listă.

Faptul că sunt îndatorat faţă de un număr atât de mare de persoane riscă să dilueze recunoştinţa pe care o am faţă de oricare dintre colegi – ceea ce, desigur, nu intenţionez. Bin Wong merită o menţiune specială pentru faptul că a parcurs două versiuni integrale ale manuscrisului, evidenţiind diferite probleme în privinţa liniei de argumentare, şi pentru brainstormingul legat de bibliografie; deşi am ajuns să consider firesc remarcabilul său nivel de colegialitate, el nu este câtuşi de puţin ceva obişnuit. De asemenea, îmi face o deosebită plăcere să am ocazia, fie şi întârziată, de a-i mulţumi în scris lui Dan Segal. Îmi vine greu să-mi imaginez că aş fi putut învăţa de la altcineva mai mult decât am învăţat de la Dan în aceşti peste 20 de ani, fie despre subiecte care ne interesează pe amândoi, fie despre ce înseamnă să ai prieteni buni. Din moment ce fiecare persoană de pe această listă a avut cel puţin câteva obiecţii cu privire la linia de argumentare, ţin să reiau declaraţia obişnuită că nici una dintre ele nu este responsabilă pentru erorile în care persist.

De asemenea, pe parcursul scrierii acestei cărţi am beneficiat de un sprijin material considerabil. Ea a început să se contureze (deşi într-o formă foarte diferită) în timp ce eram într-un concediu pentru a lucra la un alt proiect, sprijinit cu generozitate de o bursă de cercetare de la University of California şi o bursă de studii chineze de la ACLS/SSRC/Ford Foundation. O mare parte din lucrare a fost realizată în timpul unui concediu ulterior, posibil prin contribuţia generoasă a John Simon Guggenheim Memorial Foundation şi a University of California, Irvine. Această carte a fost considerabil îmbunătăţită cu ajutorul şi încurajările oferite de Peter Dougherty de la Princeton University Press şi de asistenta sa Linda Chang, precum şi de corectura atentă şi competentă efectuată de Jennifer Backer.

În plan personal nu sunt mai puţin îndatorat decât în plan profesional. O mare parte din această carte a fost scrisă în condiţii dificile, care ar fi fost mult mai dificile fără ajutorul multor persoane. Când am avut probleme, prieteni şi colegi vechi sau noi, precum şi un grup remarcabil de vecini mi-au fost aproape în moduri cu adevărat extraordinare. Nu-i pot menţiona pe toţi şi mi-ar părea foarte rău să uit pe vreunul dintre ei, aşa încât mă voi rezuma la o recunoştinţă colectivă – dar nu mai puţin sinceră.

Nu în ultimul rând, familia mea a dovedit în toţi aceşti ani o putere remarcabilă, fără care nu aş fi avut timpul sau calmul necesar pentru a scrie. David, Jesse şi Benjy au avut nevoie şi au dovedit un curaj şi o determinare cu mult peste ceea ce poate aştepta cineva din partea unor copii; au făcut faţă mereu problemelor, rămânând în continuare afectuoşi, scumpi şi iubitori. Le datorez foarte mult tuturor.

În ceea ce o priveşte pe soţia mea, Maureen Graves, ce ar mai fi de spus? O analogie pe care am auzit-o de multe ori în ultimii ani pare a fi potrivită: planificând o excursie la Paris, ne-am trezit în Noua Zeelandă – iar Maureen nu a pierdut din vedere nici scopul de a ne întoarce la Paris, nici şansa de a ne bucura de Noua Zeelandă, lucru posibil când renunţăm să mai căutăm Luvrul. Acest echilibru a necesitat răbdare, perseverenţă, imaginaţie şi dragoste, mult mai mult din fiecare decât aş putea explica vreodată sau pentru care mi-aş putea arăta suficient recunoştinţa. Dar, ca un mic gest de apreciere, îi dedic această carte.

Irvine, California
septembrie 1998

Introducere

Comparaţii, conexiuni şi istorii ale dezvoltării economice europene

O mare parte dintre ştiinţele sociale moderne îşi au originea în eforturile depuse de europenii de la sfârşitul secolului al XIX-lea şi din secolul XX de a înţelege ce anume a determinat caracterul aparte al căii de dezvoltare economică a Europei Occidentale1; însă aceste eforturi nu au dus la nici un consens. Cea mai mare parte din literatura de specialitate s-a concentrat asupra Europei, încercând să explice dezvoltarea timpurie a industriei mecanizate pe scară largă. Comparaţiile cu alte părţi ale lumii au fost utilizate pentru a arăta că „Europa” – sau, în unele formulări, Europa Occidentală, Europa protestantă sau chiar, pur şi simplu, Anglia – a avut între graniţele sale un ingredient autohton unic al succesului industrial ori s-a bucurat în mod deosebit de lipsa vreunui impediment.

Alte explicaţii au scos în evidenţă relaţiile dintre Europa şi alte părţi ale lumii – în special diferitele forme de exploatare colonială –, dar ele nu au avut prea multă trecere în rândul majorităţii cercetătorilor occidentali2. Nu a fost de ajutor nici faptul că aceste argumente au subliniat ceea ce Marx numea „acumularea primitivă” de capital prin deposedarea forţată a amerindienilor şi africanilor înrobiţi (şi a multora dintre membrii claselor inferioare din Europa). Expresia scoate în evidenţă cu exactitate brutalitatea acestor procese, însă implică şi faptul că această acumulare era „primitivă” în sensul de a fi primul pas în acumularea de capital pe scară largă. Această poziţie a devenit cu neputinţă de susţinut pe măsură ce studiile au demonstrat o creştere lentă, dar sigură a unui surplus disponibil pentru investiţii, în afara mijloacelor de subzistenţă, prin profitul acumulat al fermelor, atelierelor şi băncilor din Europa.

Această carte va sublinia, de asemenea, exploatarea noneuropenilor – şi, la un nivel mai general, accesul la resurse externe –, dar nu ca motor unic al dezvoltării europene. În schimb, ea recunoaşte rolul esenţial al dezvoltării europene prin stimulare internă, dar subliniază cât de similare erau aceste procese cu cele din alte părţi, în special din Asia de Est, până pe la 1800. Au existat unele diferenţe importante, însă voi argumenta că acestea nu puteau determina marea transformare a secolului al XIX-lea decât într-un context modelat tot de accesul privilegiat al Europei la resurse externe. De exemplu, cu toate că Europa Occidentală a avut mai multe instituţii eficiente pentru mobilizarea unor sume mari de capital şi care erau dispuse să aştepte o perioadă relativ mare de timp pentru încasarea beneficiilor, totuşi, până în secolul al XIX-lea, organizarea corporativă a găsit puţine utilizări în afara comerţului înarmat la distanţe mari şi colonizării, iar împrumuturile sindicalizate pe termen lung au fost utilizate în Europa în principal pentru finanţarea războaielor. Mai important, în secolul al XVIII-lea, Europa de Vest a depăşit restul lumii din punctul de vedere al utilizării diverselor tehnologii ce economiseau forţa de muncă. Totuşi, deoarece a continuat să rămână în urmă în domeniul aplicării diferitelor tehnologii pentru utilizarea eficientă a terenurilor agricole, creşterea rapidă a populaţiei şi nevoia de resurse ar fi determinat-o, poate, în lipsa unor resurse externe, să revină la o cale de dezvoltare implicând folosirea mult mai intensivă a forţei de muncă. În acest caz, ar fi diferit mult mai puţin faţă de China şi Japonia. Pe baza rezultatelor coerciţiei externe, această carte încearcă să explice diferenţa dintre dezvoltarea europeană şi ceea ce vedem în anumite părţi ale Eurasiei (în primul rând China şi Japonia) – nu dezvoltarea în ansamblu sau diferenţele dintre Europa şi toate celelalte regiuni din Lumea Veche. Alţi câţiva factori care nu se potrivesc ferm în nici o categorie, cum ar fi localizarea zăcămintelor de cărbune, au şi ei un rol important. Astfel, cartea combină analiza comparativă, unele fenomene pur locale şi abordarea integrativă sau globală.

Mai mult, abordările comparative şi integrative se influenţează reciproc. Dacă aceiaşi factori care diferenţiază Europa Occidentală de, să zicem, India sau Europa Orientală (de exemplu, anumite tipuri de pieţe ale forţei de muncă) există şi în cazul Chinei, atunci comparaţiile nu se pot reduce pur şi simplu la căutarea unei trăsături distinctive europene; nici modelele comune ambelor extremităţi ale Eurasiei nu pot fi explicate ca produse unice ale culturii sau istoriei europene. (Dar, desigur, nici nu pot fi explicate ca fiind consecinţe ale unor tendinţe universale, deoarece disting unele societăţi de altele.) Asemănările dintre Europa Occidentală şi alte regiuni care ne obligă să trecem de la o abordare pur comparativă – una care presupune, în esenţă, lumi separate ca unităţi de comparaţie – la una care ia de asemenea în calcul conjuncturile globale3 au şi altă semnificaţie. Ele implică faptul că nu putem înţelege conjuncturile globale de dinainte de 1800 în termenii unui sistem mondial centrat pe Europa; dimpotrivă, avem o lume policentrică, fără un centru dominant. Conjuncturile globale au lucrat de multe ori în avantajul Europei Occidentale, dar nu neapărat pentru că europenii le-ar fi creat sau le-ar fi impus. De pildă, remonetizarea Chinei cu argint începând cu secolul al XV-lea – proces care a precedat sosirea europenilor în cele două Americi şi exportul argintului de acolo – a jucat un rol important în susţinerea financiară a îndepărtatului imperiu spaniol din Lumea Nouă; iar o serie de epidemii îngrozitoare şi neprevăzute au avut un rol esenţial în crearea imperiului respectiv. Abia după avansarea industrializării din secolul al XIX-lea putem vorbi despre un singur „centru” european hegemonic.

Cu toate acestea, mare parte din literatura de specialitate a rămas fixată într-un cadru binar – fie un sistem mondial centrat pe Europa preocupat de acumularea primitivă esenţială din colonii4, fie o dezvoltare europeană endogenă pe baza căreia explică aproape totul. Puşi în faţa celor două variante, majoritatea specialiştilor au preferat-o pe aceasta din urmă. Într-adevăr, studii recente de istorie economică europeană au consolidat în general această orientare exclusiv internă pe cel puţin trei direcţii.

În primul rând, studii recente au descoperit pieţe bine dezvoltate şi alte instituţii „capitaliste” la date tot mai anterioare, chiar şi în perioada „feudală”, considerată de multe ori antiteza capitalismului5. (Un fel de revizuire similară s-a produs în analizele ştiinţei şi tehnologiei medievale, încât perioada care odinioară era discreditată prin denumirea de „Evul Mediu întunecat” a ajuns acum să fie considerată foarte creativă.) Acest lucru a avut tendinţa de a întări ideea că Europa Occidentală s-a lansat pe un traseu extrem de promiţător cu mult înainte de începerea expansiunii externe. În unele abordări recente, chiar şi industrializarea dispare ca moment de cotitură, fiind înglobată în secole de „creştere” nediferenţiată.

Pentru a pune altfel problema, unele lucrări de specialitate mai vechi – de la clasicii teoriei sociale de la sfârşitul secolului al XIX-lea la teoria modernizării concepută în anii ’50 şi ’60 – au accentuat o opoziţie fundamentală între Occidentul modern şi trecutul său, precum şi între Occidentul modern şi non-Occident. Cum lucrările mai recente au avut tendinţa de a reduce primul decalaj, ele au sugerat că al doilea decalaj – excepţionalismul european – datează chiar de mai mult timp decât credeam. Însă o teză centrală a acestei cărţi este că la fel de uşor pot fi găsite motive şi pentru a reduce decalajul dintre Occidentul secolului al XVIII-lea şi cel puţin unele părţi din Eurasia.

În al doilea rând, cu cât dinamica pieţei apare chiar şi în cadrul unei culturi medievale şi al unor instituţii medievale presupuse ostile acesteia, cu atât a fost mai tentant să se facă din creşterea dictată de piaţă întreaga poveste a dezvoltării europene, ignorând detaliile confuze şi efectele diferite ale numeroaselor politici guvernamentale şi obiceiuri locale6. Iar dacă iniţiativele legislative adăugau doar mici ocolişuri sau minime scurtături ocazionale la căile europene de dezvoltare, de ce exploatarea colonială – aşadar în locuri îndepărtate de acţiunea principală a poveştii – ar merita mai multă atenţie? Între timp, un accent din ce în ce mai exclusiv asupra iniţiativelor private a oferit nu numai un fir narativ cu o claritate de invidiat, ci şi unul care este compatibil cu ideile neoliberale predominante în prezent.

În al treilea rând, deoarece acest proces continuu de comercializare a influenţat o mare parte a Europei Occidentale preindustriale, majoritatea lucrărilor recente de specialitate tratează ceea ce a mai rămas din revoluţia industrială ca pe un fenomen european, mai degrabă decât, aşa cum se considera în mod obişnuit, ca pe un fenomen britanic ce s-a răspândit mai târziu în restul Europei7. O asemenea abordare este contestată nu numai de numeroase studii mai vechi, ci şi de lucrări mai recente care sugerează că, sub diferite aspecte importante, Anglia se îndepărtase de continent cu secole înainte de revoluţia industrială8. Însă trecerea de la ipoteza fenomenului britanic la ipoteza fenomenului european a fost ajutată de tendinţele menţionate mai sus de a plasa politica într-un plan secund şi de a minimiza conflictul dintre practicile „tradiţionale” şi interesul propriu raţional al indivizilor, ceea ce face mai uşoară minimizarea diferenţelor în cadrul Europei Occidentale.

Postularea unui „miracol european” mai curând decât a unuia britanic are consecinţe importante. În primul rând, şi acesta face ca legăturile extraeuropene să pară mai puţin importante. Faţă de Anglia, cea mai mare parte din Europa Occidentală era mult mai puţin implicată în comerţul extracontinental: aşa încât, dacă „Europa”, mai degrabă decât „Marea Britanie”, a avut o dezvoltare comercială care a dus firesc la creşterea industrială, atunci înseamnă că pieţele, resursele interne şi aşa mai departe erau pregătite pentru această tranziţie. Mai mult, dacă dezvoltarea s-a realizat în mare parte prin perfecţionarea treptată a pieţelor competitive, atunci pare neverosimil ca posesiunile coloniale ce se confruntau cu restricţii comerciale şi lipsa de libertate a forţei de muncă – pentru a numi doar două probleme – să fi putut manifesta dinamismul necesar pentru a influenţa în mod semnificativ ţările sub a căror dominaţie se aflau. Astfel, Patrick O’Brien, unul dintre principalii exponenţi ai ipotezei „europene”, admite că industrializarea britanică, în care bumbacul a jucat un rol atât de important, este greu de imaginat fără colonii şi sclavie, dar continuă astfel9:

Numai un model de dezvoltare simplist cu bumbacul în poziţia de sector principal şi cu inovaţia britanică drept motor al dezvoltării Europei Occidentale ar putea sprijini argumentul că industria bumbacului din Lancashire a fost vitală pentru industrializarea centrului. Acest proces s-a desfăşurat pe un front prea extins pentru a putea fi ameninţat de anularea unui sector avansat ale cărui linii de aprovizionare se întindeau peste oceane în Asia şi în cele două Americi.

Apoi conchide că, „pentru creşterea economică a centrului, periferia era periferică”10.

Astfel de argumente fac din expansiunea Europei peste mări o problemă minoră într-o poveste dominată de apariţia superiorităţii economice. Imperiul ar putea fi explicat prin această superioritate sau ar putea fi independent de ea, însă nu prea a avut legătură cu crearea ei. Istoriile rezultate de aici sunt în mare parte autosuficiente în două sensuri de importanţă capitală: ele rareori sunt nevoite să meargă dincolo de Europa sau dincolo de mecanismul cumpărătorilor şi vânzătorilor liberi, aflaţi în competiţie, din inima economiei dominante. Pentru acei cercetători care explică şi creşterea vitezei schimbărilor tehnologice în mare parte prin prisma unui sistem de brevetare ce asigura proprietatea în domeniul creativităţii, această închidere devine aproape completă.

Accentul pus pe industrializarea „europeană” a tins, de asemenea, să modeleze entităţile folosite în comparaţiile noastre, de multe ori într-un mod inutil. În unele cazuri, avem unităţi comparative bazate pur şi simplu pe state-naţiuni din aceeaşi perioadă, astfel încât Marea Britanie este comparată cu India sau China. Însă India şi China sunt, fiecare în parte, comparabile – ca mărime, populaţie şi diversitate internă – mai curând cu Europa în ansamblul ei decât cu ţări europene individuale; iar o regiune din oricare dintre cele două subcontinente care ar putea fi comparabilă cu Marea Britanie sau Olanda se pierde atunci când se fac medii cu zone asiatice echivalente cu Balcanii, sudul Italiei, Polonia şi aşa mai departe. Exceptând cazul în care politica de stat se află în centrul poveştii, naţiunea nu este o unitate tocmai potrivită.

O a doua abordare tradiţională a fost de a se căuta mai întâi fenomenele ce au făcut din „Europa” o unitate distinctă (deşi, de multe ori, detaliile alese descriu cu adevărat doar o parte a continentului), după care, odată înlăturat din imagine restul lumii, s-a căutat în cadrul Europei ceea ce a făcut ca Marea Britanie să fie deosebită. Aceste entităţi continentale sau „civilizaţionale” ne-au modelat atât de puternic modul de a gândi, încât este greu să le demontăm; ele vor apărea şi aici. Dar în multe privinţe pare mai util să încercăm altă abordare, anticipată pe anumite direcţii importante de către colegul meu R. Bin Wong11.

Să admitem următoarele: puţine caracteristici esenţiale asociază, să zicem, Olanda şi Ucraina sau Gansu şi delta fluviului Yangzi; o regiune cum ar fi delta fluviului Yangzi (populaţia: 31.000.000-37.000.000 pe la 1750, în funcţie de graniţele luate în calcul) este cu siguranţă suficient de mare pentru a fi comparată cu ţări europene din secolul al XVIII-lea; iar diferite centre risipite peste tot în Lumea Veche – delta fluviului Yangzi, câmpia Kanto, Marea Britanie şi Ţările de Jos, Gujarat – aveau anumite caracteristici esenţiale comune pe care nu le împărtăşeau cu restul continentului sau subcontinentului din jur (de exemplu, pieţe relativ libere, industrii meşteşugăreşti bine dezvoltate, o agricultură puternic orientată spre profit). În acest caz, de ce să nu se compare aceste zone în mod direct, înainte de introducerea unor entităţi continentale în mare măsură arbitrare şi fără influenţă în ceea ce priveşte viaţa de zi cu zi sau marile modele de comerţ, de răspândire a tehnologiilor şi aşa mai departe12? În plus, dacă aceste centre dispersate au avut într-adevăr multe în comun – şi dacă suntem dispuşi să atribuim un anumit rol situaţiilor neprevăzute şi conjuncturilor –, are sens să facem comparaţii cu adevărat reciproce între acestea: adică să căutăm lipsuri, accidente şi obstacole care au îndepărtat Anglia de o cale ce ar fi putut să o facă mai asemănătoare cu delta fluviului Yangzi sau Gujarat, alături de practica mai obişnuită a căutării blocajelor care au împiedicat zonele neeuropene să adopte căile europene luate în mod implicit ca etalon.

Aici, de asemenea, urmez o procedură descrisă în recenta carte a lui Wong, China Transformed. După cum subliniază Wong, în mare parte teoria socială clasică a secolului al XIX-lea a fost pe bună dreptate acuzată de eurocentrism. Însă alternativa favorizată astăzi de unii cercetători „postmoderni” – abandonarea cu totul a comparaţiei interculturale şi concentrarea aproape exclusivă asupra expunerii neprevăzutului, a particularităţii şi, poate, a incognoscibilităţii momentelor istorice – face imposibilă chiar şi abordarea multora dintre cele mai importante probleme ale istoriei (şi din viaţa contemporană). În schimb, pare mult mai preferabil să se evite comparaţiile lipsite de obiectivitate şi să se încerce realizarea unora mai bune. Acest lucru se poate face în parte considerându-se că ambele părţi implicate în comparaţie sunt „abateri” atunci când sunt văzute prin prisma aşteptărilor celeilalte părţi, mai degrabă decât să se considere că una dintre ele constituie întotdeauna norma. Aceasta va fi procedura folosită de mine în mare parte din cartea de faţă, deşi felul în care aplic în mod concret această metodă comparativă reciprocă implică unele diferenţe semnificative faţă de metoda lui Wong, iar abordarea mea se desfăşoară pe un teren destul de diferit13.

Această abordare relativ nouă generează cel puţin câteva întrebări noi care pun diverse părţi ale lumii într-o lumină diferită. De exemplu – şi aici din nou sunt în mare măsură de acord cu Wong –, voi argumenta că o serie de comparaţii echilibrate evidenţiază mai multe similitudini surprinzătoare în privinţa dezvoltării agriculturii, comerţului şi a protoindustriei (adică producţia meşteşugărească pentru piaţă mai degrabă decât pentru utilizare casnică) între diferite părţi ale Eurasiei chiar şi în 1750. Astfel, explozia dezvoltării doar în Europa Occidentală în secolul al XIX-lea devine iarăşi o ruptură care trebuie explicată. În schimb, unele lucrări recente, limitându-se la comparaţii între diferite epoci ale Europei şi găsind aici similarităţi (care sunt suficient de reale), tind să ascundă această ruptură. În felul acesta, deseori, asemenea lucrări aproape că nesocotesc contribuţii importante la industrializare – mai ales conjuncturale –, care pot apărea ca „fundal” implicit într-o comparaţie limitată la diferite perioade în Europa.

O strategie bazată pe comparaţii în ambele sensuri justifică şi punerea în legătură a două aspecte ce la prima vedere pot părea distincte. Punctul în care Europa Occidentală a devenit cea mai bogată economie nu trebuie să fie acelaşi cu punctul în care a evadat dintr-o lume malthusiană în una a creşterii susţinute pe cap de locuitor. Într-adevăr, majoritatea abordărilor pe care le-am numit „centrate pe Europa” susţin că Europa Occidentală cunoscuse o bogăţie fără egal cu mult înainte de progresele ei industriale. Iar dacă singura noastră întrebare ar fi dacă China (sau India ori Japonia) ar fi putut ajunge într-o astfel de lume – adică dacă luăm drept standard experienţa europeană şi facem din ea modelul care ne-am putea aştepta să apară în absenţa unor „blocaje” sau „eşecuri” –, nu ar mai fi foarte important să ne întrebăm când a evadat efectiv Europa dintr-o lume malthusiană: ar conta mult mai mult faptul că se afla de mult timp pe un drum menit să ducă în cele din urmă la acest progres. Deocamdată, datele până la care ea a depăşit definitiv alte zone nu ne-ar spune prea multe despre alte posibilităţi pentru Europa, ci numai despre perioada în care aceste alte zone au ajuns să stagneze.

Dar, dacă facem comparaţii reciproce şi avem în vedere posibilitatea ca Europa să fi fost o Chină – ca nici o zonă să nu fi fost predestinată să realizeze creşteri pe cap de locuitor importante şi susţinute –, legătura dintre cele două devine mai strânsă. Dacă, în plus, susţinem – aşa cum voi face în capitolele următoare – că alte părţi ale lumii secolului al XVIII-lea au fost aproximativ la fel de aproape ca şi Europa de maximizarea posibilităţilor economice disponibile fără o eliberare radicală de sub constrângerile legate de resurse (ca aceea care a fost posibilă în cazul Europei datorită combustibililor fosili şi Lumii Noi), atunci legătura dintre cele două aspecte devine şi mai strânsă.

Cele două probleme pot fi încă separate: anumite diferenţe de climă, sol etc. ar fi putut oferi posibilităţi preindustriale diferite unor zone diferite. Însă pare puţin probabil ca Europa să fi avut, în privinţa acestor posibilităţi, un avantaj important faţă de toate celelalte regiuni dens populate, mai ales că probele prezentate în această carte sugerează că, de fapt, ea nu a devenit cu mult mai bogată decât estul Asiei până când industrializarea nu a fost în plină desfăşurare. Ori s-ar putea dovedi că, deşi Europa nu a întrecut Asia de Est până în pragul industrializării, anumite instituţii erau create cu mult înainte ca industrializarea să fie, la urma urmei, posibilă; că şi fără cele două Americi şi localizarea favorabilă a combustibililor fosili inventivitatea tehnologică era deja suficientă pentru a susţine creşterea în condiţiile oricărei penurii de resurse locale şi fără a recurge la soluţii bazate pe utilizarea intensivă a mâinii de lucru care, în alte părţi, au susţinut creşterea în ansamblu, dar nu şi pe cap de locuitor. Însă ipotezele tari pe care le-ar presupune o astfel de afirmare a inevitabilităţii încep să pară mai şubrede de îndată ce comparăm efectiv Europa cu standardul altor economii preindustriale – mai ales ţinând cont de faptul că ultimele secole ale istoriei economice europene înainte de industrializare nu prezintă o creştere pe cap de locuitor durabilă şi constantă. Astfel, comparaţiile bilaterale ridică în acelaşi timp noi probleme şi reconfigurează relaţiile dintre cele vechi.

Astfel, această carte va scoate în evidenţă comparaţii reciproce între părţi ale Europei şi părţi din China, India etc. care mi se par că au avut poziţii similare în cadrul lumii lor continentale. Vom reveni la unităţi continentale şi la unităţi chiar mai mari, cum ar fi lumea atlantică, atunci când întrebările noastre – cum ar fi cele despre relaţiile unor centre cu hinterlandurile lor – impun acest lucru. Iar în unele cazuri va trebui să luăm ca unitate întreaga lume, fiind necesar un tip de comparaţie oarecum diferit – ceea ce Charles Tilly numeşte „comparaţie integratoare”, în care, în loc să comparăm două lucruri separate (cum făcea teoria socială clasică), analizăm mai curând două părţi ale unui întreg mai mare şi vedem felul în care poziţia şi funcţia fiecărei părţi a sistemului îi modelează caracterul14. La acest nivel, asupra căruia insist mai mult decât o face Wong, compararea şi analiza conexiunilor devin indiscernabile. Cu toate acestea, analiza reciprocă rămâne în continuare importantă. Percepţia pe care o avem asupra unui sistem de interacţiuni în care o parte obţine beneficii mai mari decât altele nu justifică în sine faptul ca partea respectivă să fie numită „centru” şi să se presupună că este formatorul neformat a orice altceva. În schimb, vom vedea vectori de influenţă deplasându-se în diferite direcţii.

Variaţiuni ale istoriei centrate pe Europa: demografia, ecologia şi acumularea

Argumentele care susţin că economia Europei Occidentale era capabilă să genereze o transformare industrială fără egal se împart în general în două grupuri. Primul, exemplificat prin lucrările lui E.L. Jones, susţine că dincolo de aparenţele unei similarităţi „preindustriale” Europa secolelor XVI-XVIII depăşise deja cu mult restul lumii în acumularea de capital fizic şi uman15. Un element central al acestui punct de vedere este că diferite instrumente obişnuite de control al fertilităţii (căsătoria târzie, celibatul clerului etc.) au permis Europei să scape de condiţia altfel universală a unui „regim premodern al fertilităţii” şi, astfel, dintr-o situaţie la fel de universală în care creşterea populaţiei absorbea aproape orice creştere a producţiei. Prin urmare, doar Europa a fost în măsură să-şi adapteze fertilitatea la vremurile grele şi să-şi sporească pe termen lung stocul de capital pe cap de locuitor (nu doar capitalul total).

Astfel, din acest punct de vedere, diferenţele în comportamentul demografic şi economic al agricultorilor, meşteşugarilor şi negustorilor obişnuiţi au creat o Europă care putea întreţine mai mulţi neagricultori; care-şi putea dota oamenii cu unelte mai bune (inclusiv mai multe animale); care le putea asigura în mai bună măsură hrana şi sănătatea, făcându-i mai productivi; şi care putea crea o piaţă mai mare pentru bunuri ce depăşeau strictul necesar. Principalele argumente care susţin această poziţie au fost formulate în urmă cu peste 30 de ani de către John Hajnal16: de atunci ele au fost rafinate, nefiind însă radical modificate. Cu toate acestea, după cum vom vedea în capitolul 1, lucrările recente pe teme privind natalitatea, speranţa de viaţă şi alte variabile demografice din China, Japonia şi (mai speculativ) Asia de Sud-Est au făcut ca aspecte pe care Hajnal le considera realizări europene unice să pară fenomene tot mai obişnuite.

Însemnătatea acestor descoperiri nu a fost încă pe deplin apreciată, însă ele au fost parţial acceptate în singura adăugire recentă importantă la discursul centrat pe problema demografică: recunoaşterea faptului că au existat un avânt economic şi un nivel de trai crescut în cadre preindustriale din afara Europei. Totuşi, acestea sunt considerate întotdeauna perioade de înflorire temporară care fie s-au dovedit vulnerabile la schimbări politice, fie s-au stins de la sine dat fiind că inovaţiile ce stimulau creşterea productivităţii s-au dovedit incapabile să facă faţă creşterii populaţiei determinate de prosperitate17.

Astfel de explicaţii constituie un important pas înainte faţă de literatura de specialitate anterioară, care susţinea – în mod implicit sau explicit – că, până la dezvoltarea Europei în epoca modernă timpurie, toată lumea era săracă, iar acumularea minimă; printre altele, ele i-au forţat pe cercetători să analizeze şi „prăbuşirea Asiei”18 alături de „ascensiunea Europei”. Totuşi, aceste versiuni ale istoriei sunt adesea anacronice din cel puţin două puncte de vedere esenţiale.

În primul rând, au tendinţa să plaseze în prea mare măsură dezastrele ecologice din secolele al XIX-lea şi XX care au afectat o mare parte din Asia (şi problema subiacentă a densităţii crescute a populaţiei) în perioade anterioare şi prezintă societăţile asiatice din secolul al XVIII-lea ca şi când ar fi epuizat toate posibilităţile pe care le-au avut la dispoziţie. Unele versiuni atribuie această situaţie pe de-a-ntregul unei unităţi artificiale numite „Asia”, pe la 1800; dar, după cum vom vedea, India, Asia de Sud-Est şi chiar părţi din China aveau încă suficient spaţiu pentru a adăposti mai mulţi oameni fără a fi nevoie de un progres tehnologic important sau de o reducere a nivelului de trai. Probabil doar câteva părţi din China şi Japonia s-au confruntat cu o asemenea situaţie.

În al doilea rând, de multe ori aceste versiuni „internalizează” avantajul ecologic extraordinar pe care europenii l-au dobândit din Lumea Nouă. Unii fac acest lucru prin asimilarea expansiunii externe în modelul expansiunii teritoriale „normale” în cadrul Europei (de exemplu, colonizarea câmpiei maghiare, a Ucrainei sau defrişarea pădurilor germane). Această linie de gândire ignoră dimensiunea extraordinară a bogăţiilor obţinute din Lumea Nouă, brutalitatea ieşită din comun a colonizării şi organizarea producţiei acolo, precum şi rolul dinamicii globale în asigurarea succesului expansiunii europene în cele două Americi19. Introducerea în circuitul agricol a unor noi terenuri în Ungaria şi Ucraina avea paralele în Sichuan, Bengal şi în multe alte zone din Lumea Veche; ceea ce s-a întâmplat în Lumea Nouă a diferit foarte mult de orice s-a petrecut în Europa sau Asia. În plus, deoarece Europa secolului al XIX-lea a câştigat o imensă libertate la nivel ecologic dincolo de graniţele sale – atât în achiziţionarea resurselor, cât şi în exportarea coloniştilor20 –, astfel de explicaţii rareori ţin cont de faptul că unele centre dens populate din Europa secolelor XVI-XVIII s-ar fi putut confrunta cu presiuni ecologice şi alternative care nu erau radical diferite de cele ale unor centre din Asia.

Astfel, literatura de specialitate care integrează „prăbuşirea Asiei” tinde să facă acest lucru cu ajutorul unui contrast mult prea simplificat între China, Japonia şi/sau India ca ţări epuizate din punct de vedere ecologic şi o Europă cu mari posibilităţi de dezvoltare – o Europă care, după cum s-a spus, avea „avantajele înapoierii”21 deoarece încă nu se dezvoltase suficient de mult pentru a-şi utiliza la maximum resursele interne.

Într-o încercare de a depăşi aceste afirmaţii vagi, capitolul 5 oferă o comparaţie sistematică a constrângerilor ecologice din anumite zone principale din China şi Europa. Această cercetare arată că, deşi unele părţi din Europa secolului al XVIII-lea aveau o serie de avantaje ecologice faţă de echivalentele lor din Asia de Est, situaţia generală e mult mai complexă. Într-adevăr, sub unele aspecte surprinzătoare, cum ar fi rezervele de combustibil disponibile pe cap de locuitor, unele regiuni principale din China par să fi fost mai bogate decât echivalentele lor europene. În plus, Marea Britanie, unde industrializarea începuse deja, beneficia în mică măsură de resursele insuficient exploatate care mai rămăseseră în diferite alte părţi ale Europei. Într-adevăr, ea nu pare să fi stat mai bine decât echivalentul ei din China – delta de pe cursul inferior al fluviului Yangzi – în ceea ce priveşte aprovizionarea cu lemn, epuizarea solului şi alte criterii ecologice esenţiale. Astfel, dacă acceptăm ideea că creşterea populaţiei şi efectele ei ecologice au determinat „prăbuşirea” Chinei, atunci ar trebui să spunem că procesele interne ale Europei o aduseseră foarte aproape de aceeaşi prăpastie – mai degrabă decât la un pas de a lua „avânt” – când a fost salvată de combinaţia dintre resursele externe şi progresul Angliei (determinat în parte de un noroc geografic) în utilizarea rezervelor subterane de combustibili. Dacă, în schimb, Europa nu era încă în criză, atunci, după toate probabilităţile, nici China nu era.

Avansând acest argument, volumul de faţă prezintă argumente similare cu cele din lucrarea despre dezvoltarea globală a lui Sugihara Kaoru – lucrare pe care am descoperit-o prea târziu pentru a o putea analiza în detaliu22. Sugihara subliniază, ca şi mine, că creşterea masivă a populaţiei din Asia de Est între 1500 şi 1800 nu ar trebui văzută ca o patologie care a blocat „dezvoltarea”. Dimpotrivă, susţine el, a fost un „miracol est-asiatic” de sprijinire a oamenilor, de creare a competenţelor şi aşa mai departe, pe deplin comparabil ca realizare economică cu „miracolul european” al industrializării. Sugihara subliniază de asemenea, ca şi mine, nivelul ridicat de trai din Japonia şi – într-o măsură mai mică, în opinia sa – China secolului al XVIII-lea, precum şi complexitatea unor instituţii care au produs multe dintre efectele benefice ale pieţelor fără aceleaşi garantări de către stat ale proprietăţii şi contractelor pe care mulţi occidentali le consideră condiţia prealabilă a pieţelor23. De asemenea, el afirmă – un punct de vedere compatibil cu argumentul meu, deşi depăşeşte scopul acestei cărţi – că, pe termen lung, combinaţia dintre tipurile de creştere vest-european şi est-asiatic a permis folosirea tehnologiei occidentale în societăţi cu populaţii mult mai numeroase, determinând astfel cea mai mare contribuţie la PIB-ul mondial, şi nu simpla răspândire a realizărilor occidentale.

Sugihara sugerează totuşi că o diferenţă fundamentală între aceste două „miracole” este faptul că, încă de pe la 1500, Europa Occidentală pornise pe o cale centrată pe capital, iar Asia de Est pe o cale centrată pe forţa de muncă. În schimb, eu susţin – potrivit constatării unor asemănări surprinzătoare chiar şi în 1750 şi decis fiind să examinez întrebarea „De ce nu a avut Anglia soarta deltei fluviului Yangzi?” la fel de în serios ca „De ce nu a avut delta fluviului Yangzi soarta Angliei?” – că şi Europa ar fi putut urma o cale „est-asiatică” a utilizării intensive a forţei de muncă. Că nu s-a ajuns acolo a fost rezultatul unor discontinuităţi importante şi abrupte, determinate atât de combustibilii fosili, cât şi de accesul la resursele Lumii Noi, care, împreună, au prevenit necesitatea exploatării intensive a pământului. Într-adevăr, există multe semne că regiuni importante din Europa au fost conduse pe o cale a utilizării mai intensive a forţei de muncă până când dezvoltările spectaculoase de la sfârşitul secolului al XVIII-lea şi din secolul al XIX-lea au inversat această orientare. Vom găsi asemenea dovezi în aspecte privind agricultura şi protoindustria din întreaga Europă (inclusiv Anglia) şi în aproape orice aspect legat de Danemarca24. Diferenţa dintre Est şi Vest care s-a dezvoltat în jurul intensităţii utilizării forţei de muncă nu a fost necesară, ci foarte contingentă; distribuţia creşterii populaţiei (spre deosebire de dimensiunea sa globală) se dovedeşte a fi o variabilă esenţială, care, la rândul ei, are mare legătură cu distorsiuni ale pieţei în Europa din secolul al XVI-lea până în secolul al XVIII-lea şi cu migrarea către Lumea Nouă în secolul al XIX-lea.

Atât în China, cât şi în Japonia creşterea populaţiei după 1750 a fost puternic concentrată în regiuni mai puţin dezvoltate, care aveau pe atunci excedente mai mici de cereale, cherestea, bumbac brut şi alte produse obţinute în urma exploatării extensive a pământului care să fie „exportate” prin intermediul relaţiilor comerciale în zonele centrale avide de resurse; şi, deoarece o parte a populaţiei în creştere din aceste zone periferice a intrat în protoindustrie, a scăzut şi mai mult necesitatea unor relaţii comerciale cu regiunile centrale. În Europa, în schimb, în mare măsură zonele care erau deja relativ avansate şi dens populate au cunoscut creşteri mari de populaţie între 1750 şi 1850. Cea mai mare parte din Europa de Est, de exemplu, a început să se confrunte cu o creştere rapidă a populaţiei abia după 1800, iar sudul Europei (în special sud-estul Europei) a pornit chiar mai târziu să recupereze decalajul. Capitolele 5 şi 6 vor avea mult mai multe de spus despre bazele politico-economice şi ecologice ale acestor diferenţe şi despre importanţa lor pentru industrializare. Până atunci, să subliniem faptul că aceste diferenţe nu reflectă o mai mare presiune generală asupra resurselor în estul (şi cu atât mai puţin în sudul) Asiei comparativ cu Europa. Să trecem aşadar de la argumentele privind cantităţile de resurse disponibile – fie cele deja acumulate, fie cele rămase neexploatate – la argumente care susţin că instituţiile europene alocau resurse în moduri mai favorabile creşterii sustenabile pe termen lung.

Alte istorii centrate pe Europa: pieţele, firmele şi instituţiile

Un al doilea grup de argumente – evident, în moduri oarecum diferite în lucrările lui Fernand Braudel, Immanuel Wallerstein şi K.N. Chaudhuri şi într-un mod foarte diferit în cele ale lui Douglass North – acordă mai puţină atenţie nivelurilor de bogăţie. În schimb, aceste argumente subliniază apariţia unor instituţii în Europa modernă timpurie (sau în unele zone ale ei) despre care se spune că erau mai favorabile dezvoltării economice decât cele existente în alte părţi. În general, aceste argumente se concentrează asupra apariţiei unor pieţe eficiente şi a unor sisteme ale drepturilor de proprietate care îi răsplăteau pe cei ce găseau modalităţi mai productive de exploatare a pământului, a forţei de muncă şi a capitalului. De obicei, deşi nu întotdeauna, aceste argumente sunt însoţite de afirmaţia că în alte părţi (în special în China şi India) dezvoltarea economică a fost înăbuşită de un stat fie prea puternic şi ostil proprietăţii private, fie prea slab pentru a-şi proteja întreprinzătorii eficienţi când aceştia din urmă se loveau de obiceiuri locale, clerici sau persoane influente25.

Într-o oarecare concordanţă cu aceste argumente – deşi destul de diferită de ele – este perspectiva lui Robert Brenner, care explică căile divergente de dezvoltare în cadrul Europei ca rezultat al luptelor de clasă care au afectat sistemele drepturilor de proprietate. În interpretarea lui Brenner, ţăranii vest-europeni au câştigat prima rundă a luptei cu seniorii lor cam la un secol după Marea Ciumă, câştigându-şi eliberarea de munca forţată; ţăranii din Europa de Est au pierdut, iar clasa conducătoare a rezistat apoi vreme de secole asuprindu-i tot mai mult pe ţărani, fără să modernizeze agricultura sau să introducă inovaţii pentru eficientizarea forţei de muncă. În Europa Occidentală, continuă Brenner, a urmat o a doua rundă, cu o aristocraţie care acum doar deţinea pământul şi care voia să-l gestioneze astfel încât să-şi maximizeze profiturile, de multe ori prin eliminarea arendaşilor neproductivi sau „în exces”. Elitele franceze au pierdut această luptă, potrivit lui Brenner, iar Franţa a rămas ulterior blocată într-un sistem agricol bazat pe milioane de mici proprietari care nici nu erau în stare, nici nu erau foarte interesaţi să implementeze inovaţii ce ar fi făcut ca unii dintre ei să devină inutili. Însă în Anglia seniorii au câştigat, au investit în inovaţii care au făcut posibilă reducerea costurilor forţei de muncă şi au expulzat de pe pământuri un număr mare de lucrători de prisos. Cel puţin o parte dintre aceşti fermieri deposedaţi de pământurile lor au devenit în cele din urmă forţa de muncă industrială din Anglia, cumpărând produse alimentare din surplusul agricol creat prin expulzarea lor şi comercializat de foştii lor stăpâni.

În argumentul lui Brenner, lupta de clasă, mai degrabă decât presiunile malthusiene sau apariţia „naturală” a unor pieţe mai eficiente, alimentează motorul poveştii; însă destinaţia este similară. Măsura în care o societate ajunge să semene cu modelele neoclasice determină gradul ei ulterior de productivitate; în particular, despre Anglia, ţara în care pământul şi forţa de muncă au ajuns în cele din urmă să fie cel mai puternic separate (şi transformate, în cea mai mare măsură, în marfă), se presupune că din acest motiv şi-a dezvoltat cea mai dinamică economie. Prin aceasta, Brenner ajunge oarecum pe linia lui Douglass North, care, deşi respinge lupta de clasă ca explicaţie a sistemelor drepturilor de proprietate, susţine că economiile au devenit din ce în ce mai capabile de dezvoltare pe măsură ce au creat pieţe tot mai competitive pentru transformarea în marfă a pământului, a capitalului, a forţei de muncă şi a proprietăţii intelectuale.

Atât argumentele lui North, cât şi cele ale lui Brenner se concentrează asupra cadrelor instituţionale în care acţiona majoritatea populaţiei: pieţe pentru zilieri, pentru contracte de arendă, precum şi pentru produse pe care le produceau şi le consumau oamenii obişnuiţi. Din acest punct de vedere ele seamănă cu argumentele discutate mai sus, potrivit cărora societăţile europene preindustriale erau deja deosebit de prospere şi productive, şi tind să fuzioneze cu aceste argumente.

Totuşi, celălalt set important de argumente instituţionaliste – cele ale lui Braudel şi ale şcolii sale – se concentrează mai mult asupra profiturilor acumulate de un număr mic de oameni foarte bogaţi; instituţiile care au facilitat acest tip de acumulare au implicat deseori privilegii speciale ce au interferat cu pieţele neoclasice. Prin urmare, aceşti cercetători au acordat o mai mare atenţie profiturilor bazate pe utilizarea constrângerii şi a coluziunii. Şi, pentru că mulţi dintre marii negustori asupra cărora se concentrează au fost implicaţi în comerţul la mare distanţă, aceşti cercetători au acordat o atenţie sporită politicii internaţionale şi relaţiilor pe care Europa le avea cu alte regiuni. În special Wallerstein consideră creşterea schimburilor comerciale dintre Europa Orientală „feudală” şi Europa Occidentală „capitalistă” ca fiind adevăratul început al unei economii mondiale, şi subliniază că acumularea continuă a profiturilor în „centrul” acestei economii cu o liberă circulaţie a forţei de muncă avea nevoie în continuare de existenţa unor „periferii” sărace, în general lipsite de libertate.

Cu toate acestea, motorul explicaţiei lui Wallerstein este combinaţia unică (specifică Europei Occidentale) dintre o forţă de muncă relativ liberă, populaţii urbane numeroase şi productive şi existenţa unor negustori şi a unor guverne care au facilitat comerţul la mare distanţă şi reinvestirea profiturilor. Diviziunea internaţională a muncii creată de acest comerţ a crescut diferenţa de bogăţie dintre Europa Occidentală şi restul lumii ca urmare a existenţei unor periferii tot mai specializate în mărfuri pentru a căror producere forţa de muncă ieftină (şi deseori forţată) era mai importantă decât instrumentele şi instituţiile necesare unei productivităţi ridicate – însă Europa Occidentală s-a impus asupra celorlalţi în primul rând datorită preexistenţei unor diferenţe socioeconomice.

Deficienţele istoriilor centrate pe Europa

Lucrarea de faţă preia din aceste argumente – mai ales cele ale diverşilor „instituţionalişti” –, dar în cele din urmă susţine teze diferite. În primul rând, indiferent cât de departe în timp putem împinge originile capitalismului, capitalismul industrial, în care utilizarea pe scară largă a surselor de combustibil fosil a permis eludarea constrângerilor obişnuite ale lumii preindustriale, apare abia în anii 1800. Nu prea există indicii că economia Europei Occidentale a avut înainte avantaje decisive, în privinţa fie a stocului de capital, fie a instituţiilor economice, care au făcut ca industrializarea să fie foarte probabilă aici şi improbabilă în altă parte. Dezvoltarea determinată de pieţe a unor centre ale Europei de Vest de-a lungul secolelor anterioare a fost suficient de reală şi, fără îndoială, a constituit un precursor esenţial al industrializării – dar probabil nu a fost mai favorabilă transformării industriale decât procesele foarte similare de comercializare şi creştere „protoindustrială” apărute în diferite centre din Asia26. Modelele de dezvoltare ştiinţifică şi tehnică în curs de formare la începutul Europei moderne erau mai neobişnuite, însă vom vedea că ele, în sine, nu au garantat totuşi faptul că Europa de Vest ar putea ajunge pe o cale economică fundamental diferită de, să zicem, Asia de Est.

În al doilea rând, industrializarea europeană era încă destul de limitată în afara Marii Britanii, cel puţin până în 1860. Astfel, este riscantă postularea unui „miracol european” pe baza unor trăsături comune Europei Occidentale, cu atât mai mult cu cât mare parte dintre aspectele larg răspândite în Europa de Vest erau prezente cel puţin în egală măsură şi în alte părţi din Eurasia.

Prima parte a acestui volum pune la îndoială diverse afirmaţii potrivit cărora Europa a avut un avantaj economic generat pe plan intern înainte de 1800. În loc de acestea propune o imagine a similitudinilor generale între zonele cel mai dens populate şi mai dezvoltate din punct de vedere comercial din Lumea Veche. Capitolul 1 se bazează pe dovezi din numeroase locuri pentru a arăta că Europa nu acumulase un avantaj esenţial în privinţa capitalului material înainte de 1800 şi nu era mai ferită de presiunile malthusiene (şi, astfel, mai capabilă de investiţii) decât multe alte economii importante. Oamenii din diverse alte regiuni se pare că trăiau la fel de mult şi la fel de bine ca şi europenii şi că erau cel puţin la fel de dispuşi şi capabili să limiteze fertilitatea în interesul acumulărilor la nivelul gospodăriei. Apoi, a doua jumătate a capitolului cercetează posibilitatea ca Europa să fi avut un avantaj tehnologic esenţial chiar şi înainte de revoluţia industrială. Aici găsim unele diferenţe care au contat – dar care ar fi avut efecte mai reduse, mai târzii şi, probabil, calitativ diferite în lipsa fericitelor accidente geografice esenţiale pentru revoluţia energetică şi a accesului privilegiat al Europei la resursele de peste mări. Inventivitatea tehnologică a fost necesară revoluţiei industriale, dar nu a fost suficientă – şi nici nu a constituit o trăsătură exclusiv europeană. Este greu de ştiut dacă diferenţele existente în privinţa nivelului de inventivitate tehnologică au fost esenţiale pentru ieşirea dintr-o lume malthusiană (descoperirile tehnologice ar fi putut fi răspândite pe o perioadă ceva mai lungă), însă este clar că diferenţele legate de contextul global care au ajutat la reducerea constrângerilor legate de resursele europene – ceea ce a făcut ca inovaţia de-a lungul unor căi speciale (prin exploatarea pământului şi a surselor de energie, precum şi prin utilizarea eficientă a forţei de muncă) să fie un proces fructuos, capabil chiar de autoconsolidare – au fost semnificative.

Capitolul 2 se apleacă asupra pieţelor şi instituţiilor conexe, axându-se în principal pe o comparaţie între Europa Occidentală şi China. El arată că în Europa de Vest pieţele terenurilor agricole, forţei de muncă şi produselor erau probabil, pe ansamblu, chiar şi în 1789, mai departe de o concurenţă perfectă – cu alte cuvinte, era mai puţin probabil să includă mai mulţi cumpărători şi vânzători, cu posibilitatea de a alege în mod liber între mai mulţi parteneri comerciali – decât cele din majoritatea regiunilor Chinei, fiind astfel mai puţin potrivite pentru procesul de creştere imaginat de Adam Smith. Încep prin a compara legi şi cutume ce reglementau deţinerea şi exploatarea pământului, precum şi măsura în care producătorii agricoli puteau alege cui să îşi vândă produsele. Următoarea secţiune se referă la forţa de muncă: volumul de muncă obligatorie, restricţionarea (sau încurajarea) migraţiei, restricţiile privind schimbarea ocupaţiilor şi aşa mai departe.

Ultima şi cea mai complexă secţiune din capitolul 2 tratează relaţiile dintre gospodării ca unităţi de consum şi ca instituţii de alocare a forţei de muncă – în special a femeilor şi copiilor. Unii cercetători au susţinut că familiile chineze aveau o mai mare tendinţă decât cele vest-europene de a-şi lăsa femeile şi copiii să lucreze dincolo de punctul în care produsul lor marginal scădea sub valoarea venitului de subzistenţă, producând astfel o „economie involută”; voi demonstra că nu există suficiente motive pentru a crede acest lucru27. Utilizarea forţei de muncă în familiile chineze pare mai curând să semene îndeaproape cu reorientarea forţei de muncă, a timpului liber şi a consumului către piaţă pe care Jan DeVries a numit-o „revoluţia industrioasă” a Europei28. În concluzie, în jurul anului 1750 unele regiuni centrale din China şi Japonia par să semene cu cele mai avansate părţi ale Europei Occidentale, combinând agricultura complexă, comerţul şi industria nemecanizată în modalităţi similare, probabil chiar cu mai multă eficienţă. Astfel, trebuie să căutăm în afara acestor centre explicaţia divergenţei lor ulterioare.

Construirea unei explicaţii mai cuprinzătoare

Partea a II-a (capitolele 3 şi 4) începe prin a lăsa în urmă activităţile orientate spre supravieţuire şi a cerceta noi tipuri de cerere din partea consumatorilor, schimbările culturale şi instituţionale care le-au însoţit, precum şi posibilitatea ca diferenţele în privinţa cererii să fi avut efecte importante asupra producţiei (capitolul 3). Aici găsim caracteristici care poate că au diferenţiat China, Japonia şi Europa Occidentală de alte zone, dar nu foarte mult una de alta. Diferenţele privind atât cantităţile de bunuri disponibile, cât şi atitudinile „consumeriste” dintre aceste societăţi par minore şi fără a fi orientate într-o direcţie anume. (De exemplu, la mijlocul secolului al XVIII-lea, aproape sigur chinezii consumau mai mult zahăr decât europenii, iar populaţia din zona cursului inferior al fluviului Yangzi producea în 1750 o cantitate de ţesături pe cap de locuitor egală cu a britanicilor în 1800.) Iar în toate aceste societăţi (deşi nu neapărat şi în altă parte) instituţiile par să fi fost de aşa natură, încât producţia crescută crea de obicei cerere, în timp ce este mult mai puţin clar dacă şi cererea crescută putea crea oferta. În cele din urmă, aceste diferenţe în comportamentul consumatorului care au favorizat Europa par să fi fost puternic influenţate de elemente extraeuropene – de exemplu, extragerea argintului din Lumea Nouă şi cererea existentă pentru acesta în Asia, ceea ce a absorbit alte produse „exotice” în Europa, precum şi sistemul de producţie creat de plantaţiile şi sclavia din Lumea Nouă.

Capitolul 4 continuă apoi cu negustorii şi producătorii care au adus pe piaţă noile bunuri „de lux” descrise în capitolul 3 – indiferent dacă erau importate, imitate (de exemplu, porţelanurile Wedgewood) sau pur şi simplu autohtone. Astfel, se îndepărtează de gospodăria „tipică” şi de genurile de pieţe ale terenurilor agricole, forţei de muncă şi bunurilor de larg consum la care aceasta participa. În schimb, sunt avuţi în vedere actori care au operat pe o scară mai mare, examinându-se pieţele prin prisma ultimului factor de producţie – capitalul – şi argumentele privind un capitalism european aparte. Astfel, abordarea se îndepărtează de argumentele instituţionale centrate întru totul pe dezvoltarea unor pieţe chipurile mai eficiente în Europa Occidentală, orientându-se spre argumente ce acordă mai multă atenţie legăturilor cu exteriorul, recunosc avantajele pe care le aveau unii actori esenţiali într-o competiţie imperfectă şi, de asemenea, ţin cont în mai mare măsură de coerciţia extraeconomică.

Capitolul 4 începe prin respingerea diferitor argumente potrivit cărora fie structura generală a societăţii, fie normele specifice legate de proprietatea comercială le-au oferit negustorilor europeni un avantaj esenţial în acumularea de capital, ferindu-l de stat sau folosindu-l în mod eficient. Deşi unele active financiare au fost poate mai bine definite şi mai sigure în Europa (sau cel puţin în Anglia, Olanda şi în oraşele-state italiene), asemenea diferenţe sunt prea mici pentru a avea ponderea explicativă pe care le-o atribuie diverşi cercetători ca Fernand Braudel, K.N. Chaudhuri şi Douglass North – şi este chiar mai dificil de stabilit o legătură cu începutul revoluţiei industriale, care nu a fost foarte centrat pe capital. Desigur, unele dintre firmele mai mari din China, de exemplu, acumulau în mod regulat capitalul necesar pentru implementarea inovaţiilor tehnice majore din epoca anterioară transportului feroviar.

În Europa Occidentală, ratele dobânzilor erau probabil mai mici decât în India, Japonia sau China; se pare însă că este foarte greu de demonstrat că acest lucru a creat o schimbare majoră în ritmul relativ al expansiunii agricole, comerciale sau protoindustriale – şi chiar mai greu de demonstrat vreun impact asupra începuturilor industriei mecanizate. Este semnificativ faptul că, atunci când organizaţii comerciale presupuse a fi superioare dezvoltate de europeni în secolul al XVIII-lea au trebuit să concureze cu negustori din alte regiuni ale Lumii Vechi fără a folosi forţa, ele au avut rezultate mediocre. Numai în colonizarea de peste mări şi în comerţul înarmat instituţiile financiare din Europa – alimentate de un sistem de state concurente, finanţate prin împrumuturi – i-au oferit un avantaj esenţial.

Chiar mai important, după cum subliniază însuşi Braudel, este faptul că în secolul al XVIII-lea capitalul nu era un factor de producţie deosebit de rar29. Constrângerile legate de combustibil şi, în cele din urmă, de suprafeţele de pământ (în special suprafeţele împădurite din ce în ce mai reduse din centrele din toată Eurasia) au constituit un obstacol mult mai important pentru creşterea ulterioară. Esenţa dezvoltării a constat în faptul că şi forţa de muncă, şi capitalul au devenit mai abundente decât pământurile disponibile, însă producerea oricăruia dintre cele patru bunuri de primă necesitate indicate de Malthus – produse alimentare, fibre textile (îmbrăcăminte), combustibil şi materiale de construcţie – necesita în continuare pământ.

Într-o anumită măsură, capitalul şi forţa de muncă puteau crea mai mult pământ (prin convertirea terenurilor sălbatice) sau îi puteau spori randamentul, făcându-l să producă mai multă hrană sau fibre textile prin irigare, fertilizare sau o plivire mai atentă, acţiuni care erau destul de limitate în comparaţie cu posibilităţile oferite de industria chimică a secolului al XIX-lea. Iar în ceea ce priveşte producerea de combustibil şi materiale de construcţie înainte de utilizarea masivă a combustibililor fosili, capacitatea forţei de muncă şi a capitalului de a înlocui pământul era într-adevăr foarte limitată. Astfel, chiar dacă Europa avea un avantaj în strângerea capitalului de investiţii, acest lucru nu ar fi rezolvat de la sine blocajele ecologice cu care se confruntau toate regiunile protoindustriale cele mai „dezvoltate”. Desigur, există chiar şi în Europa suficiente exemple de zone cu abundenţă de capital, dar cu industrializare întârziată, aşa încât legăturile făcute între o mai mare acumulare de capital şi tranziţia spre industrialism sunt îndoielnice. Nordul Italiei şi Olanda sunt exemple evidente, în ciuda economiilor lor comerciale extrem de complexe, la fel şi Spania (dar într-un mod diferit), unde afluenţa de argint într-o economie mai puţin dezvoltată e foarte posibil să fi întârziat creşterea30.

Braudel nu a cercetat în mod sistematic felul în care teza sa cu privire la abundenţa relativă a capitalului înainte de 1800 putea influenţa explicaţiile date caracterului distinctiv european; în schimb a adoptat afirmaţii neverificate potrivit cărora bogăţiile europene erau mult mai sigure31. Cu toate acestea, categoria braudeliană de argumente ne îndreaptă atenţia spre comerţul la mare distanţă şi asupra unor fenomene – legate de stat, companiile coloniale şi resursele cu altă origine decât piaţa – despre care cred că au jucat în progresul european un rol mai important decât consideră majoritatea studiilor recente. În special, voi argumenta că, deşi nici noile forme de proprietate create la începuturile Europei moderne (de exemplu, corporaţii şi diferite drepturi asupra unor venituri viitoare sub forma titlurilor de valoare) şi nici politicile interne ale statelor europene aflate în competiţie şi avide de profit nu au creat în Europa, înainte de 1800, un mediu semnificativ mai bun pentru activitatea productivă, proiecţia rivalităţilor interstatale în teritoriile de peste mări a avut importanţa ei. În mod similar, anumite societăţi pe acţiuni şi monopoluri autorizate s-au dovedit a avea avantaje unice pentru desfăşurarea unui comerţ înarmat la mare distanţă şi crearea unor colonii orientate spre export – activităţi care necesitau investiţii de capital imense pentru vremea respectivă şi care puteau aştepta o perioadă relativ lungă până să genereze profituri. Când combinăm această idee de capitalism european – în care legăturile cu statul şi drepturile de utilizare a forţei şi de acaparare a anumitor pieţe se conturează ameninţător – cu aceea că economiile de piaţă avansate de pretutindeni se confruntau cu probleme ecologice tot mai mari, se formează o nouă imagine a ceea ce reprezentau cele mai importante caracteristici ale Europei.

Partea a III-a (capitolele 5 şi 6) schiţează apoi un nou cadru de analiză a relaţiilor dintre factorii interni şi cei externi care au determinat calea de dezvoltare proprie Europei. Capitolul 5 începe prin a demonstra existenţa unor importante obstacole ecologice în calea unei mai mari dezvoltări în toate regiunile eurasiatice care erau cel mai dens populate, dirijate de forţele pieţei şi complexe din punct de vedere comercial. Acestea nu erau atât de grave încât să producă importante crize alimentare, dar s-au făcut simţite în penuria de combustibil şi de materiale de construcţie, într-o anumită măsură în penuria de fibre textile, iar în unele zone – în degradarea fertilităţii solurilor. După examinarea acestor constrângeri, ultima parte a capitolului 5 analizează încercările tuturor acestor centre de a rezolva aceste probleme prin intermediul comerţului la mare distanţă cu regiuni mai slab populate din Lumea Veche şi afirmă că asemenea schimburi comerciale nu puteau oferi o soluţie foarte satisfăcătoare. Costul ridicat al transportului înainte de epoca aburului era unul dintre motive, însă altele îşi au rădăcinile în economiile politice ale multora dintre regiunile „periferice”, nivelurile relativ scăzute ale cererii în zonele respective şi dificultăţile apărute astfel în menţinerea unui schimb al produselor manufacturate de bază pentru materii prime în lipsa unui sistem colonial care să îl întărească sau a unor diferenţe interregionale mult mai mari privind productivitatea manufacturilor (de multe ori pe baza unor factori relativ stabili, cum ar fi mijloace de producţie care să includă noi tehnologii) ce au apărut odată cu sfârşitul secolului al XIX-lea.

Capitolul 6 abordează apoi relaxarea surprinzătoare a constrângerilor legate de terenuri din Europa în timpul industrializării. Se analizează pe scurt trecerea de la lemn la cărbune – un aspect important, dar care este mai bine prezentat în altă parte –, ajungându-se apoi la diminuarea problemelor ecologice prilejuită de relaţiile Europei cu Lumea Nouă. Această diminuare s-a bazat nu numai pe bogăţiile naturale ale Lumii Noi, ci şi pe modalităţile în care comerţul cu sclavi şi alte trăsături ale sistemelor coloniale europene au creat un nou tip de periferie, care a permis Europei să schimbe un volum în continuă creştere al exporturilor de produse manufacturate pentru un volum tot mai mare de produse obţinute prin exploatarea extensivă a pământului.

O parte esenţială a acestei complementarităţi, chiar şi în perioada de început a epocii industriale, a fost rezultatul sclaviei. Sclavii erau cumpăraţi din străinătate de plantaţiile din Lumea Nouă, iar producţia lor de subzistenţă era de multe ori restrânsă. Astfel, regiunile sclavagiste importau mult mai mult decât, să zicem, Europa Orientală şi Asia de Sud-Est, unde producătorii recoltelor pentru export erau localnici, îşi produceau în mare parte cele necesare traiului şi nu prea aveau bani cu care să cumpere alte produse.

De asemenea, zonele cu plantaţii erau diferite sub unele aspecte esenţiale de periferiile cu forţă de muncă liberă, cum ar fi cele din interiorul Chinei. Exportatorii de orez, cherestea şi bumbac brut din estul Asiei aveau o putere de cumpărare mai mare decât ţăranii din regiunile în care populaţia era forţată să-şi vândă recolta, aveau o mai mare flexibilitate şi erau mai stimulaţi să răspundă cererii externe. Însă acelaşi sistem bazat pe o forţă de muncă mai mult sau mai puţin liberă care a creat aceste periferii dinamice le-a permis, de asemenea, oamenilor să renunţe la activităţile cu profituri în scădere. Cu timpul, aceste zone au avut tendinţa de a se confrunta cu o creştere semnificativă a populaţiei (în parte datorită creşterii veniturilor) şi cu o protoindustrializare proprie, ceea ce a determinat o scădere atât a nevoii lor de a importa produse manufacturate, cât şi a surplusului de produse primare disponibil pentru export.

În schimb, zona de plantaţii din jurul Caraibelor a manifestat o tendinţă mult mai redusă de a-şi diversifica producţia sau de a renunţa la importul de sclavi şi provizii. Şi, din moment ce Europa achiziţiona cea mai mare parte dintre sclavii pe care îi expedia cu corăbiile în Lumea Nouă în schimbul unor produse manufacturate (în special ţesături), iar o mare parte din cerealele şi lemnul trimise în Caraibe proveneau din America de Nord britanică, permiţându-le acestor colonii să cumpere produse manufacturate europene, tot necesarul de importuri al Lumii Noi – chiar şi necesarul de cereale şi oameni – a ajutat Europa să utilizeze forţă de muncă şi capital pentru a-şi compensa lipsa de pământ. În cele din urmă, vom vedea, de asemenea, în capitolul 6 că dinamica iniţiată în perioada colonială a creat condiţiile unui flux de resurse către Europa – atât dinspre zonele sclavagiste, cât şi dinspre cele libere – care s-a accelerat pe parcursul secolului al XIX-lea, în ciuda independenţei şi a emancipării.

În acest proces, capitolul 6 arată, de asemenea, cum diferite relaţii pe termen lung între centru şi periferie puteau modifica importanţa unei trăsături comune pentru diverse regiuni centrale din Eurasia. Această trăsătură este „protoindustrializarea”: expansiunea masivă a unor industrii nemecanizate, cele mai multe fiind formate din muncitori din mediul rural care produceau pentru pieţe (adesea îndepărtate) prin intermediul negustorilor. Istoricii europeni, care au formulat această idee, au avut păreri împărţite în privinţa relaţiei dintre protoindustrializare şi industrializarea propriu-zisă. Unii au susţinut că protoindustrializarea a contribuit la acumularea de profituri şi/sau dezvoltarea unei activităţi orientate spre piaţă, la specializare şi la dezvoltarea gustului pentru produse greu de fabricat acasă. Iar Joel Mokyr a arătat – într-un argument despre care aş spune că poate fi aplicat la fel de bine şi la anumite regiuni asiatice din jurul anului 1750, şi la cazurile europene pe care le prezintă el – că dezvoltarea unui mare volum de „forţă de muncă pseudoexcedentară” în cadrul ocupaţiilor protoindustriale putea avea o contribuţie esenţială la industrializare, fără multe dintre complicaţiile care apar dacă ne aşteptăm ca lucrătorii din industrie să provină din „excedentul forţei de muncă” din agricultură32.

Însă modelul lui Mokyr de protoindustrializare presupune că zonele protoindustriale îşi vor putea dezvolta în continuare exporturile de produse meşteşugăreşti şi importurile de produse agricole fără a afecta preţurile relative din „lumea” din care fac parte. Analiza limitelor acestei ipoteze aduce în prim-plan altă latură a protoindustrializării.

În general dezvoltarea protoindustrială a fost asociată cu creşteri importante ale populaţiei (deşi natura exactă a conexiunii este aprig contestată); iar în multe cazuri, creşterea rapidă a populaţiei în zone protoindustriale a fost asociată cu cercul vicios al plăţii pe unitate de produs foarte scăzute, ce stimulează producţia muncitorilor care se luptă să-şi asigure hrana, de multe ori fără a avea acces la o bucată de pământ, ceea ce contribuie la o şi mai mare scădere a plăţilor pe unitate de produs. Orice modificare a preţurilor relative – determinată fie de o populaţie protoindustrială mai numeroasă care creează un exces pe piaţa de export, sporind în acelaşi timp nevoia importurilor de alimente, fie de diminuarea produselor şi a pieţelor externe – va intensifica acest model de pauperizare. În general vorbind, creşterea populaţiei – indiferent de legătura sa cu protoindustrializarea – putea exercita o presiune serioasă asupra terenurilor necesare pentru sporirea producţiei de combustibil, fibre textile şi pentru alte cerinţe ale dezvoltării industriale. Exceptând cazul în care aceste bunuri pot fi achiziţionate prin comerţ, singura modalitate de a menţine creşterea producţiei este exploatarea mai intensă a pământului, ceea ce, cu tehnologiile disponibile pe vremea aceea, însemna preţuri mai mari ale produselor agricole, o productivitate mai mică pe cap de locuitor şi o piedică în calea creşterii industriale.

Semne ale unor grave blocaje cu impact ecologic şi ale unei creşteri bruşte a sărăciei în rândul prea numeroşilor muncitori protoindustriali şi al lucrătorilor agricoli cu posibilităţi reduse de angajare sunt la fel de evidente în multe dintre regiunile Europei la jumătatea secolului al XVIII-lea ca şi în zone similare din China sau Japonia – şi poate mai mult în primul caz. Dar apoi – şi voi aduce argumente în acest sens – Europa şi Asia de Est şi-au schimbat locurile.

De pildă, cursul inferior al fluviului Yangzi din China se confrunta cu probleme tot mai mari în vânzarea unei cantităţi suficiente de ţesături şi importul de suficiente produse alimentare şi cherestea pentru a menţine fie creşterea protoindustrială, fie nivelul de trai relativ ridicat al lucrătorilor săi. Şi aceasta nu din cauza vreunei „deficienţe” interne în regiune, ci pentru că zonele cu care avusese relaţii comerciale se confruntau şi ele cu probleme legate de creşterea populaţiei şi de propriul avânt protoindustrial, devenind astfel mai puţin complementare. Într-o anumită măsură, delta fluviului Yangzi reuşea să compenseze acest lucru, aşa cum ar trebui să facă o zonă avansată – urcând pe scara valorii adăugate prin specializarea în ţesături de mai bună calitate –, însă acest lucru nu era suficient. Pe scurt, pieţele funcţionau bine în cele opt-nouă macroregiuni din China (fiecare mai mare decât majoritatea statelor europene), stimulând oamenii din majoritatea zonelor din interior să aloce mai mult timp fabricării de ţesături şi alte produse similare pe măsură ce ocupau tot mai mult teren, defrişau pădurile de pe malul râurilor şi aşa mai departe. Însă aceste pieţe regionale eficiente şi relaţii de interdependenţă regională au intrat în conflict cu dezvoltarea pieţelor la nivelul imperiului, în special după 1780; acest lucru a făcut ca una sau două regiuni mai avansate să se confrunte cu dificultăţi în a-şi menţine ritmul de creştere şi în a evita adoptarea unor strategii de exploatare mai intensivă a forţei de muncă pentru conservarea terenurilor şi a unor produse obţinute prin utilizarea extensivă a pământului. În felul acesta, libertatea şi dezvoltarea periferiilor fără modificări tehnologice semnificative au condus ţara, pe ansamblu, spre un impas economic.

În schimb, în secolul de după anul 1750, nord-vestul Europei a devenit capabil să se specializeze în manufacturi (atât protoindustriale, cât şi industriale) la un nivel fără precedent şi să facă un avantaj din creşterea spectaculoasă a populaţiei sale în această perioadă. O mare parte din această transformare o constituiau, desigur, o serie de progrese tehnologice impresionante în industria prelucrătoare (care au făcut ca imense cantităţi de bunuri relativ ieftine să poată fi date la schimb pentru produse obţinute prin exploatarea extensivă a pământului) şi în transport, ceea ce a favorizat foarte mult specializarea. Însă întreaga poveste nu se reduce la aceste evoluţii relativ bine-cunoscute. Europa de Vest îşi putea spori, de asemenea, populaţia, gradul de specializare în producţie şi nivelurile de consum pe cap de locuitor – chiar şi atunci când, pentru mulţi oameni, nivelurile din secolul al XVIII-lea păreau să se apropie de limitele ecologice –, deoarece limitele impuse de terenurile disponibile au devenit brusc mai flexibile, dar şi mai puţin importante. Acest lucru s-a datorat, în parte, faptului că propriile blocaje instituţionale lăsaseră neexploatate importante resurse agricole care au putut fi utilizate după Revoluţia franceză şi după reformele din Germania care urmează războaielor napoleoniene; în parte, faptului că blocaje instituţionale şi mai excesive (mai presus de toate iobăgia) în Europa de Est (echivalentă, să zicem, cursului superior al fluviului Yangzi sau a sud-vestului Chinei) lăsaseră în zonă numeroase resurse neutilizate; şi în parte faptului că la începutul secolului al XIX-lea din imperiu au fost aduse noi tehnici de gestionare a terenurilor. S-ar putea spune că, prin toate aceste moduri, Europa mai curând ajungea din urmă China şi Japonia – în privinţa practicilor agro-forestiere obişnuite şi a celor inovatoare – decât deschidea noi drumuri. Chiar şi aşa, transformarea Europei a avut nevoie şi de căile specifice prin care depopularea, comerţul cu sclavi, cererea asiatică de argint, legislaţia colonială şi capitalismul mercantilist au făcut din Lumea Nouă o sursă aproape inepuizabilă de produse obţinute prin exploatarea extensivă a pământului şi un debuşeu pentru capitalul şi forţa de muncă relativ abundente din Europa Occidentală. Astfel, o îmbinare de inventivitate, pieţe, constrângere şi conjuncturi norocoase la nivel global a produs o revoluţie în lumea atlantică, în timp ce răspândirea mult mai devreme a unor pieţe, se pare, mai eficiente în Asia de Est dusese, în schimb, la un impas ecologic.

Astfel, capitolul 6 stabileşte importanţa comerţului atlantic nu din punctul de vedere al profiturilor financiare şi acumulării de capital, nici în funcţie de cererea de produse manufacturate – pe care Europa ar fi putut-o genera probabil în suficientă măsură acasă33 –, ci din punctul de vedere al uşurării presiunii asupra aprovizionării Europei cu ceea ce îi lipsea cu adevărat: terenuri şi energie. Şi, pentru că a ajutat la reducerea acestor constrângeri materiale fundamentale, resursele obţinute de Europa din exterior merită comparate mai degrabă cu orientarea Angliei spre cărbune ca factori decisivi de ieşire dintr-o lume a constrângerilor malthusiene, decât cu avansurile tehnologice din industria textilă, din domeniul fabricării berii sau din alte industrii, care, indiferent de contribuţiile lor la acumularea de capital financiar sau la dezvoltarea muncii salariate, tindeau mai curând să intensifice decât să amelioreze criza de pământ şi de energie din centrele Europei Occidentale. Şi, într-adevăr, o încercare preliminară de a evalua importanţa acestui neaşteptat câştig ecologic sugerează că până şi în secolul al XIX-lea roadele exploatării resurselor de peste mări erau probabil cam la fel de importante, cel puţin pentru transformarea economică a Marii Britanii, ca şi epocala ei orientare spre combustibilii fosili.

Comparaţii, conexiuni şi structura argumentului

Astfel, partea I, care în esenţă este comparativă, afirmă că, deşi o îmbinare de niveluri relativ ridicate de acumulare, modele demografice şi existenţa unor anumite tipuri de pieţe poate desemna câteva locuri – Europa Occidentală, China, Japonia, poate şi altele – drept cele mai probabile cadre pentru o schimbare spectaculoasă a posibilităţilor economice, aceste elemente nu pot explica de ce această schimbare s-a produs de fapt prima dată în Europa Occidentală sau, pur şi simplu, de ce s-a produs. Nici diferenţele tehnologice nu pot explica prea multe înainte de secolul al XIX-lea (când Europa a eliminat decalajul în gestionarea terenurilor şi a luat un avans considerabil în multe alte domenii) – şi chiar şi atunci, numai dacă sunt luate în calcul şi relaţiile complexe şi de multe ori violente ale Europei cu alte regiuni ale globului.

În partea a II-a, continuă comparaţiile intercontinentale, dar într-un context în care încep să devină importante şi legăturile intercontinentale. Susţin aici faptul că, pe măsură ce ne deplasăm spre tipuri de activităţi economice legate mai puţin direct de necesităţi materiale – şi care implică un segment mai redus al populaţiei –, în Europa Occidentală apar unele diferenţe culturale şi instituţionale probabil importante, chiar şi faţă de alte regiuni „centrale”. Totuşi, aceste diferenţe sunt mai curând de nivel decât de esenţă, destul de limitate ca putere şi amploare. Ele cu siguranţă nu justifică nici o afirmaţie potrivit căreia Europa Occidentală – şi numai Europa Occidentală – avea un „mod de producţie capitalist” sau o „societate de consum”, iar ele singure nu pot explica divergenţele spectaculoase care aveau să apară în secolul al XIX-lea. Mai mult, este izbitor faptul că, în cazul în care se pot observa diferenţe semnificative, ele sunt în mod constant asociate cu abateri de la simpla dinamică smithiană a pieţei – în special cu monopoluri şi privilegii autorizate de stat şi cu roadele comerţului înarmat şi colonizării.

Partea a III-a începe tot cu comparaţii, arătând că, indiferent ce avantaje avea – datorită unui „capitalism” şi unui „consumerism” mai dezvoltate, resurselor rămase neutilizate ca urmare a barierelor instituţionale impuse exploatării mai intensive a pământului sau chiar inovaţiilor tehnologice –, Europa nu avea nici pe departe o cale de ieşire dintr-un ansamblu esenţial de constrângeri ecologice împărtăşite de diverse zone „centrale” din Lumea Veche. Mai mult, doar comerţul liber cu zone având o densitate mai mică a populaţiei din Lumea Veche – strategie aplicată de toate centrele Eurasiei, de multe ori pe o scară mult mai mare decât putea gestiona Europa Occidentală înainte de 1800 – avea un potenţial limitat de ameliorare a acestor blocaje ale resurselor. Însă Lumea Nouă avea mai multe posibilităţi, în mare parte datorită efectelor unor conjuncturi globale. În primul rând, epidemiile au slăbit foarte mult rezistenţa în faţa acţiunii europenilor care încercau să-şi însuşească pământurile. În al doilea rând, relaţiile transatlantice stabilite în urma cuceririi şi depopulării – mercantilismul şi mai ales comerţul cu sclavi africani – au făcut ca fluxul de resurse necesare către Europa să se autosusţină pe căi ce lipseau comerţului liber care se desfăşura între regiunile Lumii Vechi: acest lucru a anticipat, chiar înainte de industrializare, diviziunea autosusţinută a muncii între exportatorii de produse de bază şi regiunile prelucrătoare din lumea modernă. Astfel, primul centru „modern” al lumii şi prima sa periferie „modernă” au fost create în tandem – iar această conjunctură globală a fost importantă prin faptul că a permis Europei Occidentale să construiască ceva cu adevărat unic pe baza unei economii avansate de piaţă ale cărei principale caracteristici nu erau câtuşi de puţin unice. După care încheiem cu conexiuni şi interacţiuni care explică ceea ce nu reuşeşte simpla comparaţie.

O precizare privind acoperirea geografică

După ce am schiţat ideile principale din această carte, consider că este nimerită o scurtă informare cu privire la zona geografică pe care o acoperă. Deşi se înscrie în domeniul dinamic al „istoriei universale”, această carte tratează regiunile lumii într-un mod foarte inegal. China (în principal estul şi sud-estul Chinei) şi Europa Occidentală sunt tratate pe larg; Japonia, Asia de Sud şi interiorul Chinei – mult mai puţin; Europa de Est, Asia de Sud-Est şi cele două Americi – şi mai puţin; Africa chiar mai puţin, accentul punându-se mai mult pe comerţul cu sclavi; iar Orientul Mijlociu, Asia Centrală şi Oceania abia dacă sunt menţionate. În plus, China, Japonia, Asia de Sud şi Europa Occidentală sunt abordate atât comparativ, cât şi prin intermediul legăturilor. Cu alte cuvinte, sunt tratate atât ca locuri posibile de a fi constituit teatrul unor transformări economice esenţiale, astfel încât experienţele lor pot ajuta la înţelegerea zonelor în care a apărut o asemenea transformare, cât şi prin prisma influenţelor reciproce între locurile respective şi alte regiuni.

În schimb, Europa de Est, Asia de Sud-Est, cele două Americi şi Africa sunt tratate în mare parte în funcţie de interacţiunile lor cu alte regiuni. Aceasta nu înseamnă că ele erau doar influenţate – dimpotrivă, argumentul schiţat insistă asupra faptului că ceea ce a fost posibil în zonele pe care le considerăm „centre” a fost determinat de căile de dezvoltare şi de dinamica internă ale periferiilor „lor”. Nu înseamnă nici că regiunile pe care le tratez comparativ erau singurele unde se puteau produce schimbări importante. Creşterea industrială este doar o parte – deşi una vitală – a ceea ce numim „modernitate”: altele pot avea origini geografice diferite. În plus, nici nu ne putem permite să cercetăm doar acele zone în care s-au conturat ceea ce acum considerăm a fi trăsăturile dominante ale epocii noastre; a face acest lucru ar însemna o foarte mare creştere a riscului de a considera aceste caracteristici inevitabile. Pe scurt, adăugarea câtorva pagini chinezeşti şi japoneze la o poveste europeană nu o transformă în „istorie universală”.

Dar există şi alte motive, în afară de limitele impuse de capacităţile mele, pentru modalitatea expunerii prezente. Unele sunt legate de abordările pe care vreau să le pun sub semnul întrebării, altele – de povestea pe care vreau s-o spun.

Mai întâi de toate, China, mai mult decât oricare alt loc, a fost folosită pe post de „alteritate” în relatările Occidentului modern despre sine, de la Smith şi Malthus la Marx şi Weber. Astfel, două obiective esenţiale ale acestei cărţi sunt de a vedea cât de diferită pare dezvoltarea Chinei de îndată ce o eliberăm de rolul ei de presupusă enitate opusă Europei şi cât de diferită pare istoria europeană de îndată ce percepem asemănările dintre economia sa şi una cu care a fost cel mai adesea pusă în contrast.

În al doilea rând, procesele evidenţiate în argumentarea mea ne îndrumă spre zone dens populate ale lumii şi spre partenerii lor comerciali. Pe de o parte, specializarea continuă este alimentată de densitatea mare a populaţiei; în general, o persoană nu poate supravieţui desfăşurând anumite activităţi de care ceilalţi au nevoie doar ocazional dacă nu sunt mulţi oameni în zona pieţei respective34. Densitatea populaţiei nu este singurul factor determinant al „mărimii pieţei” la Smith şi nici nu este imposibil ca zone chiar mai slab populate să aibă categorii de specialişti care subdivid anumite sarcini importante în cultura respectivă. Dar, pentru ca o specializare complexă să se dezvolte în multe domenii ale activităţii economice – producţia de alimente, de îmbrăcăminte, construcţii, transporturi şi comerţul în sine –, în ultimă instanţă nu există nici un substitut pentru existenţa mai multor oameni pe o distanţă accesibilă fizic şi cultural. (Acest lucru este valabil şi pentru specializarea în explorarea lumii naturale şi căutarea unor noi modalităţi de a o controla – componenta smithiană a procesului de generare a schimbărilor tehnologice, un proces mult mai puţin previzibil, dar, în mod evident, esenţial.)

În acelaşi timp, presiunile ecologice, care constituie şi elementul esenţial al argumentului meu, sunt şi mai strâns legate de demografie35. Desigur, şi zone slab populate pot ajunge în sens absolut să se confrunte cu grave dificultăţi ecologice dacă pur şi simplu nu au capacitatea de a întreţine un număr foarte mare de oameni sau dacă populaţia îşi exploatează mediul în anumite moduri. Astfel, în partea a III-a fac o distincţie între zonele dens populate şi cele pe care eu le numesc „complet populate” – zone care nu au prea mari posibilităţi de creştere extensivă fără o schimbare tehnologică semnificativă în vederea utilizării eficiente a pământului, fără îmbunătăţiri de natură instituţională sau un acces sporit la produse obţinute prin exploatarea extensivă a pământului procurate prin comerţul exterior, chiar dacă au o mai mică densitate a populaţiei comparativ cu alte regiuni. (Astfel, Anglia secolului al XVIII-lea, de exemplu, putea fi mai „complet populată” decât Bengalul, chiar şi la o densitate mai mică a populaţiei, având în vedere randamentele mult mai scăzute ale terenurilor şi nivelul de trai mai ridicat.) Însă şi acest criteriu determină o concentrare asupra Europei Occidentale, Chinei, Japoniei şi, într-o mai mică măsură, asupra Indiei. Argumente suplimentare ar putea fi aduse în legătură cu populaţiile dense, concentrarea informaţiilor şi probabilitatea anumitor tipuri de schimbări tehnologice şi instituţionale, deşi acestea sunt mai puţin directe.

Un ultim aspect, deşi mai şubred din punct de vedere intelectual, este faptul că formarea pe care o am m-a ajutat în mai mare măsură să scriu despre China, Europa şi Japonia decât despre alte zone şi să am acces la informaţii din volumul relativ mare de cercetări existente despre ele. Ceea ce James Blaut desemnează ca fiind „uniformism” – ideea că la un moment dat (în analiza sa, 1492) mai multe părţi interconectate ale Afro-Eurasiei aveau un potenţial aproape similar pentru „dinamism” în general şi, astfel, pentru „modernitate”36 – este un punct de plecare util, dar are limite ce trebuie descoperite empiric. Ar fi o coincidenţă extraordinară dacă s-ar dovedi că poate fi aplicat peste tot, însă există numeroase dovezi că nu este cazul. După cum am spus mai înainte, eu cred că densitatea populaţiei se va dovedi a fi extrem de importantă şi, astfel, că este mult mai probabil ca, să zicem, nordul Indiei să aibă legătură cu China, Japonia şi Europa Occidentală, decât, să spunem, cu Asia Centrală sau chiar Imperiul Otoman37. (În acest sens, merită să ne amintim că în urmă cu zece ani oricui ar fi încercat să scrie o astfel de carte i-ar fi fost mult mai greu să găsească lucrări de specialitate necesare pentru a argumenta, aşa cum fac eu, cazul Chinei; în urmă cu 25 ani ar fi fost greu chiar şi în cazul Japoniei.) Dar cu literatura de specialitate disponibilă acum – luând în calcul atât limitele mele, cât şi limitele cunoaşterii noastre –, accentele geografice din această carte par a fi necesare măcar pentru a adăuga noi întrebări pe lista celor puse în discuţie. Locurile pe care le cercetez destul de îndeaproape nu reprezintă lumea, şi nici restul lumii nu are importanţă doar prin prisma interacţiunii cu locurile respective sau când serveşte ca exemplu negativ, clarificând, de exemplu, modul în care Europa de Est arată ceea ce China şi Europa Occidentală au în comun prin faptul că este mult mai diferită atât de China, cât şi de Europa Occidentală decât sunt China şi Europa Occidentală între ele. Însă, cred eu, este o distribuţie rezonabilă pentru regândirea originii epocii industrializate actuale.

1. Trebuie subliniat aici faptul că, pentru majoritatea autorilor, „Europa Occidentală” este un construct social, economic şi politic, şi nu o entitate geografică reală: Irlanda, sudul Italiei şi mare parte din Peninsula Iberică, de exemplu, nu au beneficiat prea mult de dezvoltarea economică considerată de obicei o trăsătură europeană sau vest-europeană. În general, voi folosi sintagma în sens geografic, subliniind totodată faptul că zonele considerate de multe ori în aceste comparaţii ca fiind „Europa” (de pildă, sudul Ţărilor de Jos sau nordul Angliei) ar putea fi mai bine comparate – atât în privinţa dimensiunilor, cât şi a trăsăturilor economice – cu entităţi cum ar fi provincia Jiangsu din China, mai degrabă decât cu subcontinente întregi, cum ar fi China sau India.

2. De remarcat, de pildă, verdictele în general negative ale curentului dominant actual cu privire la argumentele lui Eric Williams (1944), Andre Gunder Frank (1969), Samir Amin (1974) etc. O bună critică generală a tezei resurselor obţinute din exteriorul Europei este DeVries 1976: pp. 139-146, 213-214.

3. Pentru o prezentare a comparaţiilor între entităţi presupuse a avea legături sistematice, mai degrabă decât să fie cu adevărat separate (numite „comparaţii integratoare”), vezi Tilly 1984.

4. De exemplu, Blaut 1993, pp. 186-206.

5. Pentru un bun exemplu recent, vezi Britnell 1993.

6. Pentru un exemplu elocvent al tendinţei de a minimiza importanţa atât a modificărilor legislative, cât şi a obiceiurilor, vezi bogata literatură de specialitate ce reinterpretează declinul câmpurilor deschise din Anglia. Odinioară se considera că aceste câmpuri erau semnul unei mentalităţi colective ostile capitalismului pe cale de a se naşte şi că ar fi fost distruse de legislaţie pe măsură ce concepţiile mai individualiste, mai puţin paternaliste au devenit dominante în Parlament. În prezent, se afirmă în mod obişnuit că, în realitate, câmpurile deschise reprezentau o strategie firească a oamenilor în condiţiile unor recolte fluctuante şi ale lipsei asigurărilor şi au dispărut în mare măsură deoarece scăderea treptată a ratelor dobânzilor a făcut ca o altă formă de asigurare a recoltelor – şi anume depozitarea cerealelor – să fie mai ieftină şi mai eficientă decât un teren împărţit în multe parcele împrăştiate, posibil cu soluri şi microclimate uşor diferite (vezi, de exemplu, McCloskey, 1975a, 1975b, 1989). O altă consecinţă a acestui punct de vedere, discutat (şi contestat) infra, la pp. 78-81, este afirmaţia că lipsa oricărui atac comparabil al statului asupra câmpurilor deschise din Franţa nu a constituit un impediment atât de important pentru dezvoltarea acestei ţări pe cât îl considerau în general istoricii de odinioară.

7. Pentru două formulări – clasice, deşi foarte diferite – ce susţin ipoteza fenomenului britanic, vezi Landes 1969 şi Hobsbawm 1975. Una dintre cele mai clare şi mai tranşante critici la adresa acestui punct de vedere este O’Brien şi Keyder 1978.

8. Vezi, de exemplu, Snookes 1994a, Wrigley 1990, pp. 101-102.

9. O’Brien 1982, p. 12.

10. Ibidem. În lucrarea sa scrisă împreună cu Keyder despre Marea Britanie şi Franţa, O’Brien expune un punct de vedere mult mai convingător, dar ceva mai diferit, potrivit căruia industrializarea europeană nu a constat pur şi simplu în răspândirea inovaţiilor britanice în restul continentului. Franţa, de exemplu, era centrată pe ramuri industriale diferite, care de multe ori se ocupau cu finisarea semifabricatelor britanice. Însă tocmai complementaritatea dintre Marea Britanie şi Franţa, care indică posibilitatea unor căi spre industrializare diferite, sugerează şi faptul că nu putem să eliminăm pur şi simplu industrializarea britanică din poveste şi să spunem că, dacă aceasta nu ar fi existat, continentul oricum s-ar fi industrializat. Iar povestea Angliei, după cum vom vedea, este de neimaginat fără două discontinuităţi de importanţă capitală – una creată de cărbune şi una de colonii.

11. Wong 1997.

12. Pentru utilitatea limitată a „civilizaţiilor” ca unitate, vezi Fletcher 1995, pp. 3-7; Hodgson 1993, p. 17. Pentru continente, vezi Wigen şi Lewis 1997.

13. De exemplu, spre deosebire de Wong, eu pun un mai mare accent pe conjuncturi globale şi influenţe reciproce şi aduc în discuţie şi alte locuri în afară de Europa şi China; de asemenea, abordez în mai mică măsură unele dintre subiectele lui, cum ar fi formarea statelor, şi mai detaliat unele pe care el nu le tratează pe larg, cum ar fi schimbările de mediu.

14. Tilly 1984.

15. Jones 1981, 1988.

16. Hajnal 1965, 1982.

17. Jones 1988; Elvin 1973; Powelson 1994.

18. Abu-Lughod 1989; Frank 1998.

19. Vezi, de exemplu, Jones 1981, pp. 70-74.

20. Crosby 1986, pp. 2-5, 294-308.

21. Frank 1998, p. 283, apelând la ideile lui Gerschenkron.

22. Sugihara 1996.

23. De remarcat totuşi că în ultimii ani mulţi dintre istoricii occidentali ai economiei au devenit interesaţi şi de descrierea acordurilor instituţionale care făceau astfel încât contractele să fie uşor de aplicat, permiţând în felul acesta o eficientizare a pieţelor chiar şi în absenţa unei implicări semnificative a statului în garantarea drepturilor de proprietate. Pentru un rezumat util, vezi Greif 1998, pp. 597-633.

24. Vezi, de exemplu, Ambrosoli 1997; Levine 1977; Kjaergaard 1994.

25. Wittfogel 1957; Jones 1981, pp. 66-67, 118, 125; Jones 1988, pp. 130-146; Mokyr 1990, pp. 233-234, 256-260; Powelson 1994.

26. Sugihara şi Hayami (1989) percep diferenţa dintre revoluţiile „industrială” şi „industrioasă” deja în secolul al XVII-lea, Arrighi – în secolul al XVIII-lea. Deşi există într-adevăr semne ale unei asemenea divergenţe în aceste perioade, voi argumenta că ea nu s-a instituit până la începutul secolului al XIX-lea, când Lumea Nouă şi cărbunele au făcut clar faptul că această cale a exploatării intensive a pământului şi resurselor s-ar putea menţine o lungă perioadă.

27. P. Huang 1990, pp. 11-17; pentru un argument asemănător, vezi şi Goldstone 1996.

28. DeVries 1994b.

29. Braudel 1977, p. 60; DeVries 1976, pp. 210-214.

30. Flynn 1984; Hamilton 1934.

31. Braudel 1977, pp. 60-75.

32. Mokyr 1976, pp. 132-164; cf. Lewis 1954, pp. 139-191.

33. Pentru acumularea de capital din surse interne Europei comparativ cu „sursele exotice”, vezi DeVries 1976, pp. 139-146, 213-214. Pentru cerere, vezi ibidem, pp. 176-192; Mokyr 1985b, pp. 21-23; şi Mokyr 1985a, care pune sub semnul întrebării importanţa factorilor legaţi de cerere în revoluţia industrială în general.

34. În acest sens, trebuie remarcat faptul că „specializarea” nu este acelaşi lucru cu „diviziunea muncii” şi mult mai puţin cu „complexitatea”. Ne putem imagina, de exemplu, o societate cu reguli ale schimburilor comerciale extrem de complexe ce stabilesc cine coace pâinea în fiecare săptămână, dar în care nici o persoană nu este brutar de meserie. O astfel de societate ar putea fi cu siguranţă la fel de complexă ca oricare alta, iar fiecare membru al populaţiei sale ar deţine un ansamblu foarte complex de abilităţi, dar tocmai din acest motiv ea nu ar avea o dinamică economică similară cu a unei societăţi în care oamenii sunt obligaţi în permanenţă să se concentreze doar asupra câtorva activităţi pentru care pot găsi o piaţă de desfacere.

35. Eu numesc cvasimalthusiene aceste dinamici deoarece nu susţin că densitatea populaţiei era în mod inevitabil pe cale să determine un declin al nivelului de trai în oricare dintre zonele centrale pe care le aduc în discuţie, ci numai faptul că înrăutăţirea raporturilor dintre pământ şi forţa de muncă a constituit un obstacol serios pentru o creştere continuă de amploare în condiţiile tehnologice ale revoluţiei preindustriale şi că, deşi unele tehnologii industriale timpurii au atenuat această constrângere, ele singure nu au fost suficiente.

36. Blaut 1993, pp. 42, 124, 152.

37. Pentru populaţia otomană – ce pare să fi avut o densitate relativ scăzută în cea mai mare parte a imperiului, cunoscând şi o scădere pe parcursul secolului al XVIII-lea –, vezi McGowan 1994, pp. 646-657.