© 2020 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8172-3

ISBN PDF: 978-973-46-8173-0

ISBN print: 978-973-46-8037-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : Odilon Redon (1840-1916), Femeie cu văl (1895)

Foto autoare : din arhiva personală

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VERONICA D. NICULESCU (n. 1968) este scriitoare și traducătoare. A publicat volumele de proză scurtă Adeb (Premiul pentru Debut, USR Sibiu), Orchestra portocalie și Roșu, roșu, catifea (Premiul revistei Tiuk! pentru proză scurtă „ScurTiuk”; nominalizări la Premiile Radio România Cultural și la Premiul Național pentru Proză al Ziarului de Iași), cărțile-pereche Simfonia animalieră (Premiul „Cercul Literar de la Sibiu” al USR Sibiu; nominalizare la Premiul Național pentru Proză al Ziarului de Iași) și Hibernalia, romanele Spre văi de jad și sălbăție (Premiul „Cartea anului” acordat de USR Sibiu; nominalizări la Premiul Național pentru Proză al Ziarului de Iași și la Premiul „Cea mai îndrăgită carte a anului – alegerea liceenilor” la FILIT 2017) și O vară cu Isidor, cartea pentru copii Harap Alb 2.0 și antologia de proză scurtă Floribunda. A scris în colaborare cu Emil Brumaru Basmul Prințesei Repede-Repede și Cad castane din castani (nominalizare la Premiile Observator cultural). A tradus zeci de volume semnate de Vladimir Nabokov, Samuel Beckett, Lewis Carroll, Don DeLillo, Siri Hustvedt, Lydia Davis și alții. A primit Premiul „Antoaneta Ralian” pentru Traducere la Tîrgul de carte Gaudeamus 2016 și Premiul pentru Traducere la Gala Premiilor Observator cultural 2017.

Come away, O human child!

To the waters and the wild

With a faery, hand in hand,

For the world’s more full of weeping than you can understand.

W.B. Yeats, The Stolen Child

Prolog

În ramă

Într-o sâmbătă pe la prânz, un pic după ora la care copiii cei mai mici se întorceau de la şcoală, iar o parte dintre cei mai mari intrau la ore, dacă ai fi stat pe băncuţa din faţa blocului-turn aflat chiar pe graniţa dintre un cartier înverzit de la marginea Piteştiului şi drumul spre gară, l-ai fi văzut pe Mădălin ieşind din bloc şi fugind spre Complex cât îl ţineau picioarele. Deloc întâmplător, chiar erau câteva femei pe băncuţă. Doamna Udrea, doamna Pană, doamna Petrescu, prietenele mamei lui Mădălin. Băiatul a salutat din fugă:

— Săr-na!…

Şi a dispărut ca o maşină de curse, gonind pe aleea mărginită de gard viu.

Alerga cu pumnii ridicaţi la piept şi apăsând zdravăn în tălpi, deja gâfâia când trecea pe lângă Poştă şi pe lângă ţăranii care vindeau pepeni direct din căruţă.

— Hei, mai încet! a strigat după el o bătrânică pe care era cât pe ce s-o doboare.

Mădălin nu s-a oprit, a alergat mai departe. A parcurs latura dinspre stradă a Complexului, a trecut de colţul cu Artizanatul, unde nu intra nimeni niciodată, şi abia ajuns în faţa Frizeriei a încetinit un pic. A tras aer în piept, s-a împins în uşa grea de fier şi-a intrat, cu răsuflarea tăiată.

Frizerul tocmai tundea un bărbat gras şi rumen.

— Uşor, uşor, puştiulache, că doar nu arde! Ce, te-a trimis tovarăşa învăţătoare la tuns? Stai şi-aşteaptă…

Dar copilul nu l-a lăsat să termine şi a turuit cât a putut de repede:

— Săr-na, nenea, vă rog frumos, aveţi să-mi daţi şi mie o fisă de telefon, că-i e rău lui mama şi trebuie să chem Salvarea?

Frizerul a încremenit, cu foarfeca şi pieptenul în aer, privind puştiul care-i dăduse buzna în local. Bărbatul gras de pe scaun a întors şi el capul, să vadă.

În uşa Frizeriei stătea un băiat de vreo nouă ani, cu tricou galben şi pantaloni scurţi albaştri. Era curăţel, se vedea că e bine îngrijit, deşi era slab, cu picioruşe şi genunchi ca de ied. La gât i se zbătea cheia de la casă, atârnată cu un şnur.

La marginea oraşului se înălţaseră de curând câteva blocuri destinate constructorilor, astfel că în ultima vreme se mutaseră acolo familii de maiştri şi ingineri, cu tot cu bunicii aduşi de la ţară şi mai ales cu copiii lor, mulţi, care umpleau clasele celor două şcoli din cartier şi locurile de joacă. Poate că puştiul era nou-venit, căci nici frizerul, nici clientul său nu-l mai văzuseră pe acolo.

Pe de altă parte, fiindcă nu ţinea minte să-l mai fi văzut înainte, frizerul s-a gândit că nu era dintre obraznicii care fuseseră trimişi de învăţătoare ca să fie tunşi zero. Pe el nu-l făcuse „Kojak“ niciodată. Şi-ar fi amintit de mutriţa asta speriată. A lăsat jos ustensilele, s-a şters pe mâini de halatul său alb, şi-a aranjat ochelarii pe nas şi s-a apropiat de băiat.

— Ce zici tu acolo?

— Vă rog frumos, a repetat băiatul, frământându-şi mâinile şi jucând pe loc din picioare, iar frizerul a observat că bietului copil îi tremurau buzele de emoţie.

— Ia colea la tata, i-a zis, scobindu-se în buzunarul pantalonilor şi scoţând o fisă de douăzeci şi cinci de bani.

Mădălin a luat repede fisa şi a dat să fugă. A apucat mânerul gros al uşii de fier şi a tras. Uşa grea nu se clintea. A mai tras o dată, mai tare, iar uşa s-a crăpat, suficient cât să se poată strecura. Dar, când să iasă, s-a auzit strigat:

— Ia stai aşa!

Mădălin a încremenit. S-a răsucit spre frizer pe jumătate, tremurând.

— Mai ia una, că poate ţi-o înghite pe prima!

Ţinând cu piciorul uşa grea, băiatul s-a întins şi a înhăţat şi a doua fisă din mâna frizerului. Apoi dus a fost.

În urma lui, frizerul şi-a reluat treaba, în acordurile muzicii uşoare româneşti care curgea de la radio.

Mădălin a pornit în fugă spre Poştă, minunându-se ce uşor făcuse rost nu de una, ci de două fise. La colţul cu Artizanatul, s-a oprit o clipă şi le-a vârât cu grijă în buzunarul cu clapă de la spatele pantalonilor. S-a şters cu dosul palmei pe frunte, a făcut câţiva paşi căutând să-şi recapete suflul, apoi s-a pus din nou pe alergat.

La intrarea în Poştă, în partea stângă, chiar lângă uşile largi, erau ferestrele înalte ale unui ghişeu. Dacă urcai pe câteva trepte de piatră, vedeai tot ce era expus în vitrină: ilustrate cu oraşul, cu pisici şi cu artişti de cinema, ziarele Scânteia şi Scânteia Tineretului, revistele Luminiţa şi Cutezătorii. Mădălin ştia că acolo, în colţul cel mai de sus, prinse cu agrafe pe o sfoară, erau şi două plicuri filatelice, unul mare şi unul mic, pline cu timbre. De fapt, le vedea foarte bine şi de aici, de jos. Şi-a pipăit buzunarul cu bănuţi şi a fugit mai departe.

A trecut de Poştă şi a luat-o pe cealaltă latură a Complexului. Acolo, chiar după colţ, era Ceasornicăria. Acum, inima îi bubuia mult mai tare decât când intrase în Frizerie. A împins uşa cu putere şi aproape că s-a prăvălit înăuntru – căci uşa asta fusese ori mult mai uşoară, ori mult mai bine unsă pe la balamale decât cea a frizerului.

Intrarea lui n-a rămas neobservată. Ceasornicarul a ridicat spre el un ochi mare şi albastru. Pe celălalt îl avea acoperit cu o lupă înaltă, tubulară, fiindcă tocmai repara un ceas de damă minuscul şi fin, cu rotiţe şi rubine mai mici decât ochii de vrabie.

Mădălin a turuit:

— Săr-na, vă rog frumos, aveţi să-mi daţi şi mie o f… o fisă de telefon? Că-i e rău lui mama şi trebuie să chem Salvarea!

Ceasornicarul, un bărbat tânăr şi slăbuţ, semănând izbitor cu o pasăre de apă, şi-a dus instinctiv mâna la piept, apoi a sărit în picioare. Nişte şuruburi mititele au căzut şi s-au răspândit pe pardoseala de ciment marmorat. Ceasornicarul era un tip sensibil şi rareori i se mai întâmplase să dea cineva buzna pe teritoriul lui paşnic cu o asemenea solicitare, deşi micul său atelier se învecina cu Poşta. Cel mai adesea, oamenii intrau să-l roage să le schimbe o monedă de un leu în patru de douăzeci şi cinci de bani. Asta, da. Chiar mult prea des. Iar el, ca să-i poată ajuta, avea un borcănel în care strângea asemenea fise. Dar ceea ce i se întâmpla acum era o premieră.

— Sigur… Sigur că da, a bâiguit, căutând cu un aer distrat borcănelul.

L-a găsit repede, rămăsese pe pervaz, monedele argintii străluceau la soare între două muşcate înflorite. Era un borcan înalt de muştar, cu striaţii, dintre acelea pe care unii oameni le foloseau acasă pe post de pahar de băut, căci le era milă să arunce aşa frumuseţe. A strecurat două degete înăuntru şi a extras cu delicateţe o fisă. I-a întins-o băiatului, iar copilul, privind borcanul cu o scânteiere în ochi, l-a rugat:

— Aţi putea… vă rog mult, să-mi daţi încă una? Că poate mi-o înghite…

— Sigur, sigur, a făcut ceasornicarul. Te rog, şi i-a întins încă o fisă.

— Mulţumesc, a strigat Mădălin şi dus a fost.

A avut grijă ca şi de data asta să pornească în fugă tot înspre Poştă.

În faţa Poştei, s-a oprit din nou. La telefonul public de la intrare vorbea o femeie.

Şi-a tras sufletul un pic, fiindcă inima stătea să-i zboare din piept. S-a uitat într-o parte şi-n alta, dar nu, nici frizerul şi nici ceasornicarul nu veneau în fugă după el, să-i ia fisele înapoi. A pus cele două monede noi alături de suratele lor. Adunase un leu.

De acolo, din faţa Poştei, s-a uitat încă o dată în colţul cel mai de sus al vitrinei, la plicurile filatelice. Pe bilete albe erau scrise preţurile, dar el le ştia şi fără să le vadă: un plic mic, cu timbre româneşti, costa patru lei, iar unul mare, cu timbre româneşti şi străine, nouă lei.

Şi-a pipăit cu buricele degetelor buzunarul de la spate, închis bine cu clapetă şi nasture. Acolo, printre cele patru monede primite acum, se mai simţea clar, minunată, o monedă mult mai mare, ca un soare între stele, de trei lei. O primise aseară de la tatăl său şi toată noaptea se zvârcolise încercând să pună la cale un plan. Aşadar, acum avea patru lei.

S-a tras un pic la umbră şi s-a gândit ce să facă. Să se oprească? Să se mulţumească cu un plic filatelic de patru lei, din acela cu timbre româneşti, în care risca să dea de aceleaşi timbre care se tot repetau, cel cu şarpele de piatră încolăcit, cele cu tezaurul de la Muzeul de Istorie şi în care nu erai sigur că se află cele cu cai şi cu câini – ah, cât de mult îi trebuia Cockerul, era singurul care îi lipsea din serie –, sau să meargă mai departe, să încerce să adune banii pentru un plic mare, cum nu-şi mai cumpărase niciodată, dar cum văzuse la Laurenţiu, cu timbre străine, unde sigur, sigur-sigur, dădea şi de Cocker? Asta însemna că-i mai trebuiau cinci lei. Nu era treabă uşoară. Crezuse că leşină la ieşirea din Frizerie, iar de ceasornicar chiar îi fusese ruşine.

Stătea sprijinit de peretele Poştei, la umbră, şi socotea în câte locuri ar mai trebui să intre ca să facă rost de încă cinci lei. Dacă ar primi de peste tot câte două fise ar însemna zece locuri. Enorm! Dacă ar primi în unele locuri doar câte o fisă ar însemna şi mai multe locuri, cincisprezece, şaisprezece, cine ştie câte… Iar el nu avea foarte mult timp la dispoziţie. S-a uitat la ceasul de plastic de la mână. Se făcuse ora două. Tata n-avea să ajungă acasă înainte de şase, era inginer şi lucra mereu până târziu, la Institutul de Proiectări degeaba aveau program până la patru, că el trebuia să stea mult mai mult. Însă mama avea să apară de la spital pe la trei şi ceva. Mama lui Mădălin era asistentă medicală la Spitalul Judeţean. Acolo măcar turele erau clare şi băiatul ştia la cât vine acasă în fiecare zi: la trei şi ceva, după ce trecea să-l ia pe Cosmin de la cămin.

Era îngrozitor de cald. Şi-a pipăit iarăşi fisele, gânditor. Ar putea să mai încerce. Şi dacă nu reuşeşte să strângă toţi banii, s-o ia din nou luni de la capăt? Sau să-şi cumpere un suc şi-o îngheţată de la Cofetărie? Sau să se mulţumească cu un plic mic?

Femeia de la telefonul public terminase de vorbit, lăsase receptorul în furca metalică şi acum se îndepărta mergând încet, abătută.

A decis să continue şi să vadă pe parcurs cum merge treaba. Aşa că s-a pus din nou pe alergat. Trebuia să intre peste tot în fugă, cu răsuflarea tăiată. Asta stabilise clar de aseară, înainte să adoarmă, la fel cum stabilise şi unde nu trebuia cu nici un chip să intre după fise. Aşa că a dat buzna, în continuare, la Mercerie, la Sifoane, la Pantofar şi la Măcelărie.

La Mercerie a speriat-o îngrozitor pe femeia ca o viezuroaică bătrână care vindea nasturi, fermoare şi papiote de aţă. Speriată cum era, i-a dat totuşi o fisă. Şi l-a muştruluit să nu mai dea niciodată aşa buzna acolo, că altfel o să aibă nevoie chiar ea de Salvare.

La Sifoane, a aşteptat lângă vitrină să plece clienţii, fiindcă o recunoscuse la coadă pe tanti Florescu, o vecină, profesoară de rusă. De îndată ce vânzătoarea a rămas singură, Mădălin a alergat câteva clipe pe loc, apoi şi-a făcut intrarea obişnuită. Femeia aranja capsulele de sifon în cutiuţele lor de plastic, câte zece, câte zece. Fără să comenteze, pierdută în gândurile ei, i-a dat imediat două fise băiatului, care a dispărut fără o vorbă.

La Pantofar, Mădălin a ajuns cu respiraţia tăiată fără ca măcar să alerge. Micuţa încăpere se afla la etaj, într-o aripă de clădire unde erau multe ateliere, aşa că a trebuit să urce o grămadă de scări. Acolo, meşterul îmbrăcat într-un halat albastru care stătea să-i pocnească pe burtă abia dacă i-a aruncat o privire în timp ce punea flecuri la nişte pantofi cu toc eleganţi. Cu un aer plin de importanţă, a strigat la un ucenic să rezolve. Mădălin a aşteptat ca ucenicul nevăzut, ascuns după rafturi cu pantofi şi sandale, să vină să-i aducă bănuţii. Stând acolo şi aşteptând, i s-a făcut ruşine de adidaşii lui rupţi la bot şi vopsiţi în casă cu vopsea albă. Dar apoi s-a ivit altă grijă, mult mai importantă. Pentru câteva clipe, s-a temut că, în locul unui ucenic, de dincolo de rafturi o să apară un miliţian. O să-i ceară numele şi poate şi carnetul de elev, o să-l pună să spună ce a păţit mama, de ce vrea să cheme Salvarea, el o să îndruge povestea pregătită, cu un geam şi un scaun, dar miliţianul o să-l prindă cumva cu minciuna şi-o să-l închidă la Şcoala de Corecţie, unde a fost dus şi Buşeu, cel mai rău băiat din cartier, ăla cu faţa arsă pentru că s-a jucat cu ce nu trebuia. Doamne! De pe perete, stătea cu ochii pe el însuşi Ceauşescu. S-a terminat, cine l-a pus să facă treaba asta? S-a gândit s-o zbughească pe uşă cât mai era vreme, dar, chiar când să-şi desprindă mâinile de tejgheaua unsuroasă, a apărut ucenicul. Tânărul somnoros i-a întins, cu mâini negre de cremă de ghete, două fise. Mădălin le-a apucat şi-a fugit.

— Mulţumeeesc! a strigat de pe scări.

Cuvântul a răsunat lung, în sus şi în jos, acoperind glasul Angelei Similea. Croitoreasa, femeia care remaia ciorapi, instalatorii, toţi ascultau acelaşi cântec, Un albastru infinit, la radiourile din micuţele lor ateliere, aplecaţi deasupra lucruşoarelor de reparat şi gândindu-se fiecare la problemele sale.

Ajuns afară, Mădălin s-a pus iarăşi pe fugă, de teamă acum, jurându-se că nu mai face, nu mai face niciodată. Abia la colţul Cinematografului s-a oprit şi s-a apucat să-şi numere comoara, fiindcă pierduse şirul deja.

Trei lei dinainte. Un leu de la frizer şi ceasornicar. O fisă de la mercereasa sperioasă şi rea, două de la sifonăreasă, încă două de la pantofari. Total, cinci lei şi douăzeci şi cinci de bani.

A calculat bine?

Încă o dată, în alt fel.

Avea patru lei după frizer şi ceasornicar. Iar acum, încă patru fise de la Sifoane şi pantofar, adică un leu, şi încă o fisă de la Mercerie. Deci un leu şi douăzeci şi cinci plus patru lei dinainte. Da: cinci lei şi douăzeci şi cinci de bani.

„Uf, dar greu se mai fac banii“, s-a gândit Mădălin. „Mama şi tata mereu spun aşa, şi aşa spun şi femeile de la bloc, deşi ele stau pe băncuţă mereu şi tricotează, mama lui Sandu, a lui Laurenţiu, a gemenilor Cucuvea de la scara A. Dar mare dreptate au, zău, tare greu se mai fac banii.“

A rămas o vreme acolo, la umbră, lângă cele trei afişe: cu filmul care rula în zilele acelea, cel care avea să ruleze săptămâna viitoare şi cel care avea să vină după aceea. Şi-a zis că la acesta, anunţat sub plăcuţa cu „În curând – 17-23 iunie 1983“, un film cu Piedone, sigur o să meargă şi el cu copiii din bloc. Cel care rula acum nu-l tenta, iar săptămâna viitoare era prea aproape. Dacă o să-şi ia plic filatelic de nouă lei, n-o să mai aibă el bani şi de film.

Săptămâna trecută, mersese la filmul Şcoala curajului şi-i plăcuseră la nebunie aventurile familiei care se muta în sălbăticie. Era acolo un băieţel care îşi făcuse o căciulă dintr-o blană de raton, mamă, ce coadă avea căciula aia! Tare mult i-ar fi plăcut şi lui una, dar şi mai mult i-ar fi plăcut să locuiască acolo, în cabana dintre dealuri, cu atâtea animale de jur împrejur. Că el, acasă, nici măcar un câine nu avea. „Cu ce să-l mai creştem şi pe-ăla? Îi dai tu să mănânce? Ia spune, ce-i dai?“, zicea mama şi cu asta discuţia se încheia. Mădălin era înnebunit după animale şi după aventuri. La şcoală, tovarăşa îi zicea că-i „brânză bună în burduf de câine“. El nu prea pricepea ce înseamnă asta, dar şi „brânza“, şi „câinele“ îi sunau foarte bine. Ah, Cockerul roşcat, cu ochi rotunzi, din timbrul mare pe care şi-l dorea aşa de mult!

În dreapta Cinematografului era Măcelăria. Mădălin putea să vadă de unde se afla că e goală. Nici marfă, nici clienţi. Doar nenea Podaru, vedetă a cartierului, ca o pată albă, păzind încăperea pustie. Aşa că şi-a făcut curaj şi s-a dus. Când a auzit ce pofteşte, măcelarul a lăsat deoparte cârpa cu care spăla blaturile de lemn, ce nu păreau să fi fost murdărite foarte de curând de nici un fel de carne, şi a tras cu un gest rapid sertarul de sub tejghea. Şi-a băgat acolo palma lată şi a adunat tot ce-a putut dintr-o singură mişcare. Apoi a trântit pe masă un pumn de mărunţiş.

— Ia de-aici, copile, i-a zis.

Mădălin a înghiţit în gol, privind ba la cârligele de fier în care nu atârna nimic, ba la satârul cu lama lată înfiptă într-un buştean, ba la burta enormă a măcelarului, acoperită de şorţul însângerat, ba la bănuţii argintii care se răspândiseră pe tejghea. A văzut dintr-o privire că erau monede de tot felul: de cinci, de zece, de cincisprezece, de douăzeci şi cinci de bani, dar şi câteva de un leu.

I-a stat pe limbă să întrebe: „Cât să iau?“, dar nu i-a ieşit nici o vorbă pe gura căscată.

Toată lumea din cartier vorbea cu respect şi teamă despre nea Podaru, măcelarul. Era omul cu care oricine îşi dorea să se aibă bine.

A întins mâna şi a luat, timid, o fisă de douăzeci şi cinci. Apoi a luat-o şi pe-a doua, bâiguind un:

— …că poate mi-o înghite.

Sprijinit cu ambele mâini de tejghea, măcelarul imens s-a aplecat spre el şi a tunat:

— Ia, domnule, ia de-aici cât îţi trebuie!

Iar apoi a împins către el grămada de bănuţi.

Privindu-l pe măcelar, Mădălin a apucat ce-a putut.

Apoi a salutat făcând o plecăciune largă şi a ieşit cu spatele.

S-a refugiat din nou la Cinematograf, s-a uitat bine în jur, să fie sigur că nu-l vede cineva, apoi a deschis pumnul şi a numărat cu grijă bănuţii. Ştia sigur că pescuise şi câteva monede de un leu. Nu pe toate, că-i fusese ruşine. Vreo două. Da, erau două! În total, luase trei lei cincizeci.

— Ha, ha!…

Trei lei cincizeci plus… cât avea înainte? Cinci lei douăzeci şi cinci? Opt lei şaptezeci şi cinci.

I-a pus pe toţi la un loc şi i-a numărat iarăşi, trecându-şi fiecare bănuţ dintr-o palmă în alta. Da, avea opt lei şi şaptezeci şi cinci de bani în mână şi un zâmbet enorm pe faţă. Îi mai trebuia o singură fisă de telefon. Îi venea să urle de bucurie!

De aici, de lângă afişul cu Piedone în Egipt, Mădălin vedea Librăria. Şi ştia ce are de făcut. Însă nu-i venea să plece într-acolo. Era obosit, i se părea că abia dacă plecase de-acasă de zece minute, dar se simţea stors de puteri.

În dreapta, un pic mai departe, era Cofetăria. Acolo, la etaj, puteai să stai să mănânci o îngheţată. Vânzătoarea apuca un cleşte cu capăt rotund, ridica un capac şi-ţi scotea îngheţată de cacao sau de fistic şi ţi-o punea în cupa metalică, îţi dădea şi o linguriţă, iar tu te duceai la o masă pe terasă şi acolo îţi mâncai îngheţata încet, începând de pe la margini, unde se topea şi i se simţea gustul mai bine, şi priveai cum trec autobuzele, vecinii, colegii de şcoală. „Ah, tare bună ar fi o îngheţată acum“, s-a gândit Mădălin şi s-a lins pe buzele crăpate de sete.

Totuşi, când s-a desprins de peretele Cinematografului, a luat-o înspre Librărie, nu spre Cofetărie.

A intrat trăgând de uşa grea încet, lipsit de vlagă. Înăuntru era lume neaşteptat de multă. Două fetiţe, probabil surori, îşi cumpărau ierbare. Librăreasa, o femeie tânără şi frumoasă, le arăta cele două modele, cu coperte tari legate cu şnururi. Fetiţele şi-au ales câte unul, apoi au cerut şi lipici Pescăruş. Cea mare a numărat banii cu voce tare şi a luat restul. Au mulţumit şi au plecat. Lui Mădălin i se părea că totul durează o eternitate. S-a şters cu palma pe faţă şi deodată i-a venit un miros ciudat. Şi-a mirosit iarăşi mâna şi şi-a dat seama: a carne mirosea. Oare de la banii măcelarului? Şi i s-a făcut o foame teribilă.

Fetiţele ieşiseră şi ţopăiau încântate la soare. Mădălin le privea dintr-un colţ al librăriei. Şi-ar fi dorit şi el un frate cu care să ţopăie aşa. Dar fratele lui era mult mai mic. Cosmin avea patru ani şi deocamdată tot ce ştia să facă era să plângă de foame. Mama se dădea peste cap pentru el. Că nu mai e lapte – deşi pleacă la patru dimineaţa şi stă la coadă, şi uneori prinde, dar alteori nu. Uneori prinde şi vreun borcănel, două de iaurt, poate şi jumătate de pachet de unt, alteori nimic. Că ăsta micu’ nu poate să crească aşa, că nu se mai găsesc de nici unele. Că ăsta mare face tot mai multe mofturi, nu se atinge de legume, dar de unde să-i dai carne, de unde, dacă nu e? Că zahărul şi uleiul sunt pe raţie de-acum, dar nici aşa nu le găseşti, ce să faci, ce să faci? Aşa o aude pe mama vorbind cu tanti Petrescu în câte o după-amiază, când o invită la o cafeluţă – „Haideţi, doamna Petrescu, că am făcut rost de cincizeci de grame de la spital, e proaspăt măcinată, miroase o nebunie!“. Şi le aude şi pe celelalte femei de la scară, toată ziua numai despre mâncare vorbesc, de parcă n-ar mai exista pe lume altceva.

Însă acum lui Mădălin chiar îi era foame. De dimineaţă, înainte să plece la şcoală, mâncase trei biscuiţi Berceni unşi cu marmeladă şi băuse un ceai.

Acum, aşezat pe un scăunel în fundul librăriei, privea cum oamenii cumpără blocuri de desen, caiete, creioane şi gume. „Vine vacanţa, la ce le-or mai trebui?“, s-a întrebat. Şi s-a apucat să citească titlurile şi preţurile cărţilor de lângă el: Zâna Onda, Aventurile lui Huckleberry Finn, Făt-Frumos din lacrimă, La Medeleni, 7,50 lei, 8 lei, 12 lei, 10,50 lei. Pleoapele îi erau tot mai grele.

— Spune, ce doreşti?

Rămăsese doar el în librărie. Vânzătoarea stătea chiar în faţa lui şi-l privea cu capul înclinat într-o parte.

— Cât costă… s-a fâstâcit băiatul, cât costă un kilogram de carne?

Librăreasa a zâmbit şi i-a spus:

— Nu aici, dragule. La Măcelărie. Dar se vede de-aici că nu e nimic. Când aduce, se vede de la noi. Cu cel puţin o oră înainte, a continuat librăreasa, ca pentru ea, jucându-se cu medalionul de la gât. Dar azi nu se-aude nimic, nu cred c-o să aducă.

Băiatul s-a desprins de colţul unde era cât pe ce să aţipească şi a ieşit. S-a oprit în faţa librăriei şi s-a uitat în vitrină. Un miel de pluş, cu blană creaţă şi fundă la gât, mare cât un bebeluş, îl privea cu nişte ochi albaştri rugători. Ochii ăştia îl făcuseră pe Cosmin să plângă duminica trecută, când se întorceau dintr-o plimbare. „Viau mieiu! Viau mieiu!“ „E închis. E închis, puiule, uite!“, încercase să-l liniştească mama, şi chiar trăsese de uşă, ca să-i arate. Uşa nu se clintea. Dar şi dacă s-ar fi clintit, mielul tot 35 de lei ar fi costat.

În ţărâna de la marginea vitrinei, Mădălin a văzut ceva scânteind. Un ciob? Un bănuţ. S-a aplecat şi l-a ridicat. L-a şters de fundul pantalonilor. Erau douăzeci şi cinci de bani.

Nouă lei!

A pornit înapoi, pe lângă Cinematograf, pe lângă Mercerie, pe lângă pantofar, obosit, întrebându-se de ce nu e cuprins de bucuria pe care se aştepta să o simtă. Poate că atunci când o să aibă plicul filatelic în mână, când o să-i taie marginea cu grijă, când o să întindă toate timbrele pe biroul lui mic, când o să vadă Cockerul cu păr auriu şi cine ştie ce timbre străine grozave?

Însă acum, că avea toţi banii, parcă nu se mai îndura să se despartă de ei.

Brusc, o fluturare i-a atras atenţia, o mişcare abia văzută cu coada ochiului. S-a răsucit şi s-a uitat într-acolo. Era doamna Pană, cu scăunelul pliant după ea. Mădălin ştia ce înseamnă asta. Cu inima bubuindu-i, a luat-o repede pe urmele ei. Femeia a dat roată Complexului. El, după ea. Femeia s-a îndreptat spre curtea mare din spate a Alimentarei. A trecut de Pâine. Deja era limpede. Când s-a ivit curtea, într-adevăr, Mădălin a văzut că acolo erau adunaţi deja vreo douăzeci de oameni, înşiraţi pe latura umbrită. Puţini! Şanse mari! Doamna Pană s-a aşezat la coadă. După ea s-au pus imediat alte câteva femei, apoi a ajuns şi el.

Coada nu înainta şi probabil n-avea să înainteze ceva vreme. În faţa primului om era doar o uşă închisă: uşa din spatele Alimentarei. Dar uşa aceasta, ştia orice ţânc, avea să se deschidă cândva. De dincolo de ea aveau să apară, ca nişte zeiţe, vânzătoarele în halate albe. Pe o măsuţă avea să fie aşezat cântarul. Iar pe buza metalică a cântarului avea să răsară ceva de mâncare.

— Ce? Ce?

— Ştiţi cumva ce se dă?

— Zice că pui.

— Pui s-ar da.

— Or fi de-ăia mici, câte doi?

— Ăia de le zice Fraţii Petreuş?

— De-ăia, de-ăia.

— Nu, sunt de-ăia câte unul la pungă.

— Altcineva zice prin faţă că nu, că ulei.

— Bun şi ăla.

— De-ăla vărsat? La kil?

— Nu, domnule, pui o să fie.

— A văzut careva?

— N-a văzut. Dar se ştie. De ieri se vorbeşte.

— E pui.

— Sunt pui.

— Ba salam.

— Ba ciocolată chinezească!

— Pui, domnule, sigur e pui! Măcar aripi şi spinări tot o să fie.

În urma lui Mădălin s-au aşezat în scurt timp o mulţime de oameni. Femei, bărbaţi, copii. Vestea că la Alimentară se bagă ceva de mâncare se răspândise rapid în cartier, ca de fiecare dată. În curtea largă din spate păreau să se adune toţi oamenii care erau la ora aceea în zonă, ieşeau de peste tot, din case sau de la serviciu, în vreme ce în faţă, în Alimentara pustie, nimeni nu era interesat de rafturile în care zăceau aceleaşi câteva produse acoperite cu un strat fin de praf: sticle de apă minerală şi oţet, borcane de compot de pere, conserve de peşte, bulion şi muştar, ceva biscuiţi, praf de curăţat oalele şi săpun gălbejit. Ce noroc pe el că o văzuse pe doamna Pană, cu scăunelul ei, şi că-i picase fisa. Se prinsese imediat unde se duce. Că unde era să meargă ea cu scăunelul, dacă nu la vreo coadă? Doamna Pană afla mereu prima din bloc ce se bagă şi unde. Sau măcar unde. Dar nu întotdeauna le zicea şi altora.

În jurul lui Mădălin, toată lumea vorbea, toţi îşi dădeau cu părerea. El n-avea cu cine vorbi. Încă nu apăruseră nici Laurenţiu, nici vreun coleg de la şcoală. Aşa că tăcea, pipăindu-şi buzunarul mic de la spate şi visând la ziua de mâine: o duminică minunată, cu zece minute de desene animate la televizor şi friptură pe masă. S-a gândit la prânzul de ieri, când avuseseră doar un boţ de mămăligă cu un pic de ceapă prăjită într-un rest maroniu de ulei, şi s-a scuturat, cuprins deodată de scârbă.

Apoi a început să se gândească: „Oare câţi pui poţi să iei cu nouă lei? Oare poţi să iei măcar unul, din ăla mic?“.

Din locul lui bun, cu doar vreo douăzeci de persoane în faţă, Mădălin se uita la ceas, se uita la uşa închisă şi se uita în spate, spre intrarea în curte, unde oamenii veneau, fâlfâind din sacoşele goale, şi se aşezau plini de speranţă la coadă. Poate avea să apară şi mama, fiindcă trecuse de trei. Uite, a venit până şi căţeaua cartierului, Laica, ademenită de forfota oamenilor sau de mirosul de carne. Mădălin s-a uitat la ea, cum dă roată curţii cu mersul ei legănat, cum adulmecă pe la uşa închisă, cum e alungată şi se trage într-o parte, la umbră, unde se aşază lângă o lădiţă goală şi oftează, punând botul pe labe. Mutriţa ei neagră se iveşte prin rama de lemn a lădiţei. Căţeluşa stă nemişcată şi îi priveşte de-acolo, cu ochii ei blânzi. Ca dintr-un timbru.

1

Astăzi la librărie

Astăzi la librărie au venit cele două fetiţe, surorile. Adina şi Diana. Şi-au cumpărat ierbare, cea mare a plătit şi a numărat restul atentă, cu voce tare. Cea mică mi se pare cumva voit reţinută. E-n firea ei să fie aşa, nu e dominată de sora cea mare, nici nu se răsfaţă în poziţia de soră mai mică, unde poate fi scutită de multe. E ca o păsăruică. Priveşte atentă în jur. Mereu în alertă. Gata să zboare sau să se apere în caz de pericol. Înregistrează totul cu ochii ei mari, de un verde-închis. Aproape că mă intimidează. Copiii văd totul printr-o lentilă nespus de curată. Mi-e ruşine de toate defectele mele când vorbesc cu copiii. Mă tem să nu-mi vadă cearcănele, buzele uscate, pielea fărâmiţându-mi-se în jurul unghiilor, dar mai ales mă tem să nu înţeleagă ce se ascunde dedesubt.

Am douăzeci şi trei de ani, dar uneori mă simt de cincizeci.

Aş putea să-mi petrec seara făcându-mi manichiura. Dar prefer să stau aici, în şezlong, în balcon, privind frunzele, vrăbiile care poposesc pe crengi şi pe pervaz, gândindu-mă la surori. Fetiţele astea îmi amintesc de mine şi de Crinuţa, pe vremea când eram şi noi cât ele şi intram exact în librăria aceasta, să ne luăm caiete, acuarele, echere, gume şi cărţi, cu mult înainte să ne arunce soarta pe fiecare încolo, încoace.

Adina şi Diana. Oare părinţii lor şi-au dat seama că le-au ales nume alcătuite din exact aceleaşi litere? O amesteci pe Adina şi îţi rezultă Diana. Poate că mulţi părinţi aşa şi gândesc: că fraţii sunt versiuni diferite ale aceluiaşi amestec. Un tată, o mamă şi diferite versiuni ale aceluiaşi amestec.

Eu şi Crina semănam destul de mult una cu alta pe-atunci, când aveam vârsta lor. Întâmplările vieţii te schimbă. Probabil că nu contează prea mult dacă numele tău începe cu A, dacă tu eşti mai mare, dacă tu eşti cea care dă banii la cumpărături şi cea care numără restul sau cea care stă şi observă. Nu ştiu. Viaţa trebuie să fie ceva mai complicată de-atât. Crinuţa nu mi se părea dominantă atunci, deşi sunt doi ani diferenţă între noi. Era blândă şi calmă, uneori de-o lene magnifică, era ca un câmp cu ierburi înalte, abia legănate. Nu cred că eram umbra ei cuminte şi mică. Dar poate că semănam şi eu cu o pasăre.

Azi a venit şi băieţelul acela, nu ştiu cum îl cheamă, aproape c-a adormit pe scăunel, aşteptând doar două-trei minute. Slăbuţ. Dar toţi sunt slăbuţi. Şi palizi. Şi rumeni.

Cum pot să fie copiii ăştia atât de palizi şi-atât de rumeni totodată?

Ca nişte păsări subnutrite scăpate din colivii, zburând până la epuizare. Cu cheia la gât. Cu răsuflarea tăiată. Are vreo nouă ani. Mi-au dat lacrimile după ce l-am întrebat ce vrea şi am văzut cum clipeşte des, fără să priceapă exact unde se află. Auzindu-i răspunsul. Aproape că adormise, ai fi zis că visa.

Sunt zile în care, orice aş face, când vorbesc cu copiii aceştia mă gândesc la acela. Compar vârste: cât au ei, cât ar fi avut el acum. Îi privesc atentă când cer caiete, o gumă, o riglă, un compas, creioane colorate, plastilină, coperte de plastic. Iau banii mărunţi din mâinile lor subţiri, cu pielea ca hârtia glasată, uneori ni se ating degetele, uneori ni se împreunează răsuflările deasupra tejghelei. Uneori chiar ies de la locul meu şi leg şireturile unui băieţel atât de mic, încât mă mir c-a fost lăsat să plece singur de-acasă. O să mai ştie el, oare, drumul înapoi? Alteori, toţi aceşti copii rămân doar nişte apariţii fantomatice, nişte prezenţe diafane dincolo de tejgheaua care ne separă, de vitrina cu rechizite şi jucării, nişte duhuri de neatins, neatinse. Apar şi dispar. Reapar şi iarăşi dispar. Sunt zile în care am senzaţia că, dacă m-aş întinde spre vreun copil şi aş da să-l ating, el s-ar topi într-o clipă, s-ar risipi ca un abur. Prezenţele lor sunt, foarte adesea, absenţe. O absenţă. Doar o voce şi-o mireasmă plăcută, venind din trecut. Alteori, ca azi, mă aplec înspre un băieţel şi obrazul meu e atât de aproape de-al lui, şi mirosul lui e atât de înrudit cu al meu, încât aş putea jura că acel copil e pur şi simplu carne din carnea mea. Şi atunci, cuprinsă de ameţeală, mă adun, mă scutur, mă îndrept. Mă apuc să verific stocurile, să lipesc preţuri noi acolo unde eticheta s-a învechit şi s-a desprins, să aliniez turnurile de caiete, de cărţi, de coli de scris, să păstrez lângă mine o singură carte şi, câtă vreme e linişte iarăşi, să citesc sau măcar să mă uit în gol, cu ochii într-o pagină.

*

M-am născut aici, la margine de oraş. Am părăsit locurile acestea doar preţ de cinci ani fără câteva luni. „Preţ“ – un cuvânt potrivit.

Am copilărit pe buza oraşului, unde se termină asfaltul şi începe câmpul. Cartierul Craiovei, cu Complexul tronând între blocuri, a fost în copilărie întregul meu univers. Planetele au rămas neschimbate: Alimentara, Cinematograful, magazinul de Pâine, Măcelăria, Cofetăria, Tutungeria, Merceria, toate sunt la locul lor, la fel de când mă ştiu, învârtindu-se în jurul propriilor axe. E de parcă aş fi închis ochii şi aş fi dispărut doar o clipă. Cum e oare posibil să se fi schimbat tot ce era esenţial pentru mine, dar universul în sine să rămână acelaşi? Am senzaţia că nici măcar o piatră nu s-a clintit în lipsa mea. Ieri am zărit de aici, din uşa Librăriei, vechiul bolovan care propteşte uşa Măcelăriei şi am tresărit ca la revederea unui cunoscut.

E drept, cele care par să fi rămas neschimbate sunt locurile. Cu oamenii e ceva mai complicat.

Mi s-a părut mereu că marginea oraşului, cea spre care dădeau ferestrele noastre, cu valea verde unde ne duceam şi ne aşterneam păturica în duminicile de vară eu, Crinuţa şi mama, însemna răsăritul. Valea – chiar aşa-i spune văii, doar Valea, la fel cum librăria e Librărie, merceria e Mercerie, frizeria e Frizerie. Dar ieri, după orele prânzului, în perioada aceea amorţită când nu intră nimeni în librărie, desfăşurând o hartă a oraşului pe tejghea şi plimbându-mă cu degetul pe ea, am constatat uluită că marginea noastră se află mai degrabă spre sud. Sau, şi mai exact, spre un sud-est aproximativ. Cât de surprinzător! Am tot rotit harta, ceva mi se părea în neregulă.

Oraşul e aşezat pe trei terase, sunt vechile văi săpate de cursul apei, în albia râului. Iar Argeşul, aşa cum e şi firesc, taie oraşul de la nord la sud. Doar un pic înclinat. Piteştiul e lung ca un peşte. Noi stăm în botul lui, chiar la vârf, spre vărsare. Din cauza teraselor şi a formei alungite, mintea mea de copil a aşezat mereu peştele ăsta în poziţie orizontală, nu verticală. Ca şi cum aş fi ţinut peştele în braţe. Sau l-aş fi aşezat pe masă, ca să-l admirăm o vreme înainte să-i spintecăm burta, sperând să găsim icre înăuntru. De aici estul. Dar nu: răsăritul este, de fapt, dincolo de râu. Dincolo de terasele care coboară, una după alta, pornind de departe, dinspre pădurea Trivale, dinspre cel mai înalt cartier, trecând prin al nostru, până spre gară.

Am urmărit cu degetul aleile punctate care duc de la blocul nostru la gară. Piaţa de fructe şi legume se află undeva acolo, n-aş zice că mai aproape de blocul în care locuiam toţi patru sau de gară. Nu s-au schimbat prea multe de când săream pe scările care coborau până în piaţă, un ied cu şosete trei sferturi ţinute de elastice înnodate sub genunchii osoşi, fără altă grijă în afara celor câteva monede argintii pe care mi le punea mama în palmă şi care trebuiau să-mi ajungă.

În colţul pieţei era un bazar, un grup de mici magazine – şi încă este acolo, deşi nu neschimbat; oare de ce mă gândesc şi acum la locurile astea ca la ceva din trecut, care nici nu mai există, aşa cum făceam în anii în care am stat departe de casă şi mi se părea că n-o să mai revin vreodată aici? Există, da, încă există, nişte dughene supravieţuitoare din altă epocă, parcă decupate dintr-un decor de western românesc, nişte hardughii nesigure care se legănau de cum puneai piciorul în ele, trosneau podelele de scânduri şi sub un pas de fetiţă.

În cel dintâi magazin se găseau tot felul de lucruri pentru casă: de la săpun de rufe până la becuri şi lumânări, caiete şi coli de hârtie pentru ambalat, albastre şi bej. Un fel de librărie, dar nu chiar. Un fel de magazin meşteşugăresc, dar nu chiar. Totul era mult mai ieftin decât sus, în cartier, în magazinele obişnuite, de stat. Alături se vindeau haine, rochii înflorate, pijamale, treninguri, ciorapi şi papuci. Şi oare ce se vindea în al treilea? Covoare? Perdele? Ar trebui să mă duc într-o seară să văd. Ar trebui să cobor iarăşi pe scara cea veche, măcinată, care coboară direct către ele, o prelungire a unei alei dintre blocuri, traversând un petic verde destul de sălbatic, o pantă cu copaci şi ierburi, scara pe care o evit. Folosesc mereu scara nouă, care dă drept în inima pieţei – de ce? Sapă, aminteşte-ţi! –, mai luminoasă, unde nu ţi-ar putea sări nimeni în cale. Îmi amintesc: strigătele care au răsunat într-o noapte, nu mai eram tocmai mică pe-atunci, şi zvonurile care au circulat a doua zi şi apoi – ah, copiii n-ar fi trebuit să le-audă, dar lasă, nu e rău nici dacă le-aud –, mama vorbea cu o vecină la un strop de cafea, o femeie fusese violată, nu, nu se folosea cuvântul „viol“, „şi-a bătut joc de ea“, aşa a spus mama şi aşa s-a vorbit multe zile după aceea. Strigătele femeii spărseseră călimara albastră a nopţii, le auzisem şi eu din patul meu, limpede, clar, despicând noaptea în două: „Ajutor! A-ju-tooor!“. Spaima sub pături, un ciob lung înfipt între coaste.

Acolo, în prima hardughie, era un librar. Chiar dacă hardughia nu era tocmai o librărie, noi aşa îi ziceam lui, „librarul“. Un bărbat încă tânăr, brunet, cu frunte înaltă, cu obrazul palid veşnic murdar de începutul unei bărbi dese, albastre – doar un văl care dădea să iasă la iveală, dar nu se ivea niciodată de-a binelea. Te învăluia în privire de cum intrai. Ochi negri, licărind dintr-o nişă îngustă, umbrită de sprâncene joase şi dese. Te ţinea în căuşul acestei priviri când înaintai spre el, păşind pe scânduri lungi, făcând întregul magazin şubred să se legene, să trosnească din toate încheieturile. O corabie. O scenă. Când ajungeai la tejghea, nu apucai să te uiţi bine în jur, nu apucai să-ţi formulezi cererea, că el te şi primea, te şi întreba. Cuvintele lui aveau ceva de miere şi venin, ceva ce te ajuta, dar te şi încurca. Ceva ameţitor, îmbătător. Prin formulare, prin ton, prin ocheadele cu care îşi însoţea cuvintele, librarul te atrăgea înspre el asemenea păianjenului care-şi ţese plasa din strălucitoarea salivă. Musculiţă firavă, recitai: „Un caiet dictando, două becuri de-o sută, trei lumânări şi patru coli albastre, vă rog“. Întindeai banii. Încă dinainte de „albastre, vă rog“, când simţeai că rămâi fără suflu în înşiruirea enormă, el îţi cuprindea mâna mică într-a lui. Un pic, doar câteva clipe, dar suficient pentru ca un glob de cristal să se aşeze deasupra voastră, librar şi fetiţă, păianjen şi gâză, deodată sufocant legaţi laolaltă de formularea „vă rog“ – adică un „eu“ şi un „dumneavoastră“, eu pe dumneavoastră vă rog, eu şi dumneavoastră aici, noi doi, împreună. La capătul cererii, îţi desprindeai privirea, îţi elibera mâna. Pe uşă, prin dreptunghiul de-un alb orbitor care se deschidea înspre piaţă, cineva pătrundea în penumbra micului magazin şi, odată cu silueta străinului, pătrundeau praful în rotocoale şi toată zarva dulce a pieţei. Strigătul bătrânei care vindea varză acră. Sunetul apei curgând într-un jet iute la mica fântână de piatră ca un jgheab, unde mamele spălau legături de cireşe de-un leu, pentru a le oferi copilaşilor care băteau nerăbdători din picioare. Un caiet dictando, două becuri de-o sută, trei lumânări şi patru coli albastre cu marginea extraordinar de tăioasă se aşezau pe tejghea ca prin farmec. Încheindu-şi baletul, librarul, acest bărbat solemn şi înalt, îţi mulţumea şi te lăsa să pleci din coconul său sufocant, ţesut din fire uluitor de puternice pentru ceva nevăzut. Străinul fără chip aştepta la rând, pipăind o lumânare albă şi mată. Plecai. Şi, urcând pe scările care tăiau panta înverzită, oprindu-te pentru o clipă din goană, scuturându-ţi cozile şi trăgând aer proaspăt în piept, abia aşteptai să revii.

Mama, Dumnezeu să o ierte, mi-a interzis să mai calc pe acolo. Să fi fost după ce i-am povestit că librarul te apucă de mână şi te năuceşte cu vorbe care-ţi zăbovesc în urechi până acasă? Să fi lăsat să-mi scape că e atât de plăcută strângerea lui de mână? Sau auzise ea şi altceva vorbindu-se prin vecini? În tot cazul, interdicţia a existat. Doar aveam şi la noi în cartier o librărie – exact aceasta, în care lucrez eu din iarnă încoace – şi-un magazin de chimicale, ambele mult mai aproape decât dugheana prăpădită de la piaţă. „Tu pe-acolo să nu mai calci, Silvia! Ai priceput?“

Astfel că, de la un moment dat, mi-era imposibil să nu mă înfricoşez când apăsam pe clanţa înţepenită şi păşeam înspre bărbatul acela, el tot mai mic şi eu tot mai înaltă, făcând duşumeaua să trosnească şi praful să se înalţe scânteind în razele ce se încăpăţânau să pătrundă pe ferestruica infimă. Treptat, bizara librărie de la piaţă era tot mai goală. Librarul, cu chipul din ce în ce mai albastru, se ofilea printre săpunuri, becuri, caiete. Iar într-o zi, asemenea unui desen care păleşte pe-o coală, a dispărut de tot.

Uneori, când mă aplec spre copii, ieşind de după tejghea ca să le leg şireturile celor mai mici dintre ei şi să le trag şosetele în sus sau doar inhalându-le mireasma de aici, de dincoace de vitrina plină cu lipici şi cerneală, îmi amintesc de librarul meu de la piaţă. Şi atunci mă scutur, mă îndrept, îmi plec privirea spre bani, număr şi dau restul exact, spun mulţumesc şi la revedere.

Totuşi, o femeie poate fi bănuită mai greu de ceva atât de cumplit. Mai ales când sunt atâtea altele care să planeze asupra ei.

*

Nu mai trăieşte. Cel puţin aşa am simţit când am coborât duminică la piaţă pe vechile scări – sunt neschimbate, până şi balustrada metalică a rămas aceeaşi – şi am văzut hardughia închisă, cu un lacăt greu, maroniu, pus la uşă. Buruieni înalte crescute pe lângă pereţii de lemn, înghiţind ferestruica. Firma roasă de ploi. Toate celelalte dughene au rămas la fel ca pe vremuri. Rochii înflorate fluturând pe umeraşe afară, atârnate sub streşini, dând din mânecile lor goale şi lungi, însufleţind bazarul. Doar librăria e închisă.

Sunt singura librăreasă din cartierul acesta.

M-am gândit că aş putea ţine doliu după librarul meu cu obrajii albaştri, după micuţa corabie a copilăriei mele, mirosind a coli de scris şi săpun. Dar eu oricum mă îmbrac mai mult în negru în ultimii ani. Bleumarinul e o concesie. Roşul e inexistent. Verdele e sărbătoare, mă simt bine în el, dar uneori mă face să mă simt vinovată. După o zi de verde, mă întorc la negru ca şi cum m-aş întoarce acasă.

Îmi dau seama că „m-aş întoarce acasă“ sună cumva ca din cărţi. O fi valabil pentru alţii. Dar ce înseamnă pentru mine întoarcerea asta acasă?

Alimentara, Cinematograful, Merceria, Măcelăria, Cofetăria, în universul nostru toate se rotesc ritmic în jurul propriilor axe, zi după zi, săptămână după săptămână. Într-o zi, soarele e Alimentara, cu curtea ei interioară, din spate, unde se formează cozile întortocheate când se aduce ceva de mâncare, în altă zi e Măcelăria, unde pulsează cărnuri proaspăt tăiate în bucăţi tot mai mici şi sclipesc pe blatul de lemn cioburi însângerate de oase. Alteori, e Cinematograful, în duminici când rulează vreun film american şi toată piaţeta se umple de grupuri de copii şi perechi de îndrăgostiţi. Librăria mea e un fel de Venus – simt că eu mă rotesc în sens invers decât restul lumii, soarele meu apune acolo unde răsare al lor şi sunt zile în care nu mai răsare niciunde.

Să ţii doliu după emoţiile pure simţite cândva, după locurile pe care s-a pus lacăt şi în jurul cărora cresc buruieni. Poate că librarul cu barbă albastră a fost primul bărbat de care m-am îndrăgostit. Iar îndrăgostirea aceea dintâi, de pe când aveam doar nouă, apoi zece, unsprezece ani şi nu-mi puteam imagina nimic rău dincolo de strângerea de mână şi de cele câteva şoapte care-mi trimiteau furnicături în tot trupul, a venit la pachet cu primele interdicţii. Dar când nu vine dragostea la pachet cu interdicţii?

De pe scăunelul meu din librărie, cu mâinile-n poală, mă gândesc acum la bariera din cartierul Tudor Vladimirescu, unde mai ajung uneori, în duminicile când mă plimb fără rost. Să zicem că pe-acolo, pe calea ferată, trece ceva ce s-ar putea numi dragoste. Tu vii de pe şoseaua laterală, fredonând nepăsător, dornic doar să reuşeşti ca astăzi să te îndepărtezi ceva mai mult de casă. Te opreşti sau te faci praf.

Cine m-ar auzi vorbind atât de tranşant despre dragoste ar zice că sunt vreo mare expertă. Îmi vine să râd. E şi asta ceva.

2

Carnea

Librăria mea.

Aceeaşi uşă pe care o ştiu din copilărie, grea, metalică, încuiată cu un lacăt strecurat prin inelele sudate de o parte şi de cealaltă. Lacătul e protejat de o cuşmă de fier, în fiecare dimineaţă când strecor mâna sub ea ca să deschid mă simt de parcă aş da o spargere. Încă nu m-am obişnuit să am cheile. Pentru mine, librăria asta a fost mereu un loc magic.

Intri. Un dreptunghi. Rafturi pe toţi pereţii. Tejghea pe aproape toate laturile. Spaţiul din centru este astfel mult micşorat. Eu îmi petrec mare parte din timp pe margine, în culoarul dintre tejghele şi rafturi.

În stânga uşii, vitrina. Mai departe, pe peretele acesta, jucăriile. Păpuşile mari stau sus de tot, nişte fete cu ochi de sticlă şi gene de plastic privind cu o oarecare infatuare ursuleţii, răţoii, elefanţii, toate animalele de pluş de pe raftul de sub ele, dar şi pe cele mai mici, de cauciuc, aflate şi mai jos, cele pe care unii părinţi le numesc „papiţoi“. Protestând, toţi aceşti căţeluşi, pisoiaşi, purceluşi şi mieluşei cu figuri nevinovate fac salturi de pe raft, încercând să evadeze, dar nu ajung prea departe: îi găseşti pe jos când nu te aştepţi – şi când nu se aşteaptă.

Pe peretele următor, o latură scurtă, sunt rechizitele. Caiete, blocuri de desen, călimări. Tejgheaua de aici are vitrină. Sunt expuse creioane şi pixuri, stilouri, ascuţitori, gume, echere şi rigle, pensule şi acuarele, lipici. Aici, între rafturile cu caiete şi vitrina cu creioane, e locul meu de librăreasă. Aici, sub vitrină, este sertarul cu bani. Aici stau eu, îmbrăcată în uniforma albastră cu ecuson, şi-mi întâmpin clienţii. Aici pot fi văzută cel mai des. Însă, în zilele mai libere, la orele când rareori intră cineva în librărie, tronul meu este ceva mai încolo, în capătul următorului perete, cel lung şi plin cu jocuri – „Nu te supăra, frate!“, „Dacii şi romanii“, „Şah şi moară“, „Titirobil“ –, acolo, în colţul unde şi în stânga, şi în dreapta sunt cărţi. Acela e scăunelul meu: un taburet rotund, acoperit cu pluş vişiniu, pe care mi l-am adus într-o dimineaţă devreme de acasă.

De aici văd uşa şi, dincolo de ea, piaţeta pătrată, cu Cinematograful, Măcelăria, CEC-ul, Cofetăria, ba chiar şi un pic din staţia de autobuz. Nu chiar staţia, căci construcţia în sine e ecranată de pâlcul de copaci din faţa Cofetăriei, ci oamenii care se adună acolo, pe trotuar, aşteptând autobuzele 7 şi 7B care să-i ducă în oraş, la serviciu, la şcoală şi uneori la spitalul aflat tocmai în celălalt capăt al oraşului.

Ani de zile, de acolo am luat şi eu autobuzul. În anii de liceu, uneori cu Crinuţa, de cele mai multe ori singură. Ea, fiind cu doi ani mai mare ca mine, a absolvit liceul când eu am terminat clasa a zecea. Când vedeam vreun coleg stând în staţie, mă opream din timp, mă trăgeam deoparte şi aşteptam acolo, îmi plăcea să fiu un pic singură, cu ale mele, înainte să intru la ore. Nici nu aveam prieteni buni dintre colegii care locuiau aici, în cartier. Prietenii mei de la liceu absolviseră fie o şcoală generală din centru, fie o alta, aflată exact în celălalt capăt al oraşului, în nord – la coada peştelui.

Cum stau în colţ, pe scăunelul meu vişiniu adus de acasă, cu umerii între rafturile cu cărţi, cel mai bine văd Măcelăria. Domnul Podaru, măcelarul, s-a arătat foarte binevoitor cu mine din primele săptămâni, astă-iarnă, când abia aterizasem aici. Într-o zi, chiar înainte să închid, l-a trimis pe băiat, un ucenic cu urechi mari şi mâini lungi, să-mi aducă un pacheţel. „Un cotlet pentru dumneavoastră, de la nea Podaru“, a zis puştiul, şi mi-a luat ceva timp să pricep ce îmi spune. Văzusem coada formată în faţa Măcelăriei încă de la ora 10, văzusem cum, după o vreme, oamenii începeau să plece care-ncotro cu plasele îngreunate de bucata de carne ca o cărămidă, auzisem şi când nu mai stăteam pe taburetul meu cu vedere afară forfota ce cuprinde piaţeta în asemenea zile, când maşina aduce carne. Dar nu mă putusem desprinde de aici, nici măcar când rămăsesem fără nici un client. Nici prin gând nu mi-ar fi trecut să pun un bilet cu „Revin imediat“ şi să mă duc la coadă la carne. Cine ştie cine m-ar fi văzut. Cine ştie ce-ar mai fi zis. Mi-e de-ajuns să-mi imaginez ce zic ei şi-aşa… Am stat aici şi mi-am văzut de treabă, deşi, când se bagă carne, librarii sunt primii dintre vânzătorii din Complex care nu mai au treabă deloc. „Un cotlet pentru dumneavoastră, de la nea Podaru“, a zis băiatul, privindu-şi ghetele. Până să mă dumiresc eu ce se întâmplă, mi-a lăsat pachetul acolo, pe vitrina cu acuarele. O bucată moale de carne învelită în hârtie maro. Un firişor de sânge începuse să se scurgă periculos pe geamul curat, a trebuit să pun mâna, să ridic pachetul, să văd. Am simţit carnea rece în palmă, sub învelişul înmuiat de umezeală. M-am înfiorat. Apoi mi-a venit să râd. Măcelarul îmi păstrase o bucată de carne şi se vedea că mi-o mai şi ţinuse toată ziua la rece. M-am gândit că poate ar trebui să-i trimit şi eu ceva, sub formă de mulţumire. Dar ce?

Mult mai târziu, acasă, nu în ziua aceea, ci poate a doua zi sau, şi mai probabil, duminică, atunci când am gătit-o, stând aşezată la masă şi tăind o bucăţică din şniţel, înnebunită de gustul aproape uitat, mi-a trecut deodată prin cap că nu din curtoazie, nu din prietenie îmi trimisese mie măcelarul darul. Poate că nu era decât unul dintre mulţii care mă considerau o stricată. O cârpă. Numai că lui nu-i displăcea asta deloc.

*

Azi, Mădălin – am aflat, aşa îl cheamă pe băieţelul somnoros – a venit încălţat cu nişte adidaşi noi, din cei albi, cu talpă groasă, cum n-au mulţi copii. Păşea atent, ca un stârc printr-un loc mlăştinos. Cred că ieri a fost ziua lui. E tare mândru de dar.

Am primit gume chinezeşti, din cele parfumate, în culori puternice, galbene, verzi, roz, portocalii, turcoaz şi ciclamen, învelite într-un celofan fin, acoperit de litere negre. În douăzeci şi cinci de minute s-au dat toate, toate.

Încă n-am învăţat să pun deoparte câte ceva pentru cei care vin mai târziu. Ştiu că unii fac asta, pentru clienţii lor preferaţi. Pentru cunoscuţi. Pentru cei care, la rândul lor, ar putea să le ofere ceva.

Mă năuceşte viteza cu care se dau lucruşoarele ăstea frumoase şi rare. Librăria seamănă cu un acvariu când primeşti gume chinezeşti parfumate. Peştişorii ăştia alunecă imediat din mâinile mele în mâinile lor, ei duc mânuţa la nas, năsucul palpită şi copiii se îndreaptă spre uşă ca îmbătaţi, zeci de gume chinezeşti fosforescente plutesc pe eşarfe de mireasmă, în mânuţe de lapte, peştişorii ies din acvariul cu un colţ spart şi pornesc spre case, spre şcoli, unde sunt frăţiori încântaţi, unde sunt colegi care imploră, te rog, te implor, jur, fac orice, dau orice, numai să…

Mi-a părut rău că n-am pus deoparte măcar cinci gume dintr-o sută. Trei. Una singură.

Mădălin, păşind ca un cocostârc în adidaşii lui de-un alb orbitor, mi-a întins o hârtie nouă-nouţă de zece lei, foşnitoare, frumos împăturită în două, probabil primită şi ea cadou. Iar eu n-am avut ce să-i dau, m-am bâlbâit şi l-am lăsat cu mâna întinsă. Toate gumele româneşti din vitrina mea s-au ghemuit ruşinate, în nuanţe de albastru şters şi gri-asfalt, cu vipuşcă roşie sau fără.

*

Aveam doisprezece ani. Păr lung, mai blond ca acum, şi-o rochie albă cu mâneci bufante. Nici o grijă. Era o vacanţă de vară, mă plimbam prin jurul blocului cu Roxana, o prietenă cu un an mai mică decât mine. În cartier exista o gaşcă de copii răi, aşa le era renumele, veneau dintr-o zonă ceva mai îndepărtată, nu dinspre centru, nu dinspre gară, nu dinspre valea verde de la marginea oraşului, ci dintr-o mică aglomerare de blocuri mai noi, din cele de plăci prefabricate, construite anume pentru familiile sărace, de muncitori constructori, undeva între gară şi vale, pe Doja, o extindere unde apăruse şi-un complex mult mai mic şi mai prost aprovizionat ca al nostru şi pe unde nu călcam decât dacă chiar trebuia: când băgau ceva absolut necesar la Alimentara de acolo. Însă în 1972 încă se cam găseau de toate, nu-mi amintesc să fi fost foame şi cozi ca acum.

Gaşca aceea de copii, nişte sălbatici zdrenţăroşi şi lipicioşi din calea cărora ştiai că trebuie să te fereşti când ajungeau pe aici, invadând şi măturând gălăgioşi tot spaţiul ca o furtună de vară, pe la Cofetărie, pe la Cinematograf, avea doi şefi: un băiat şi o fată. Romică şi Venera conduceau grupul de şase-şapte copii, nu toţi mai mari decât noi, unii chiar foarte mici, dar înzestraţi cu tupeu şi-o vigilenţă de fiară; pe seama lor circulau o grămadă de legende. Nimic nu era sigur însă, în afara faptului că trebuia să n-ai de-a face cu ei.

Şi totuşi, mie mi se părea simpatic Romică şi mi se mai părea şi că el mă simpatizează. Felul în care mă privea mă flata. Păream să fiu aleasa lui, când haita de sălbatici cu guri largi şi ochi ca tăciunii trecea pe lângă grupul de fete cuminţi, şi simţeam nu doar că mie nu mi-ar putea face nici un rău niciodată, ci şi că pe mine m-ar alege să mă salveze dacă deodată am fi cu toţii în pericol. Îi răspundeam surâzându-i pe furiş, convinsă că avem un soi de înţelegere tacită.

În vacanţa aceea de vară, într-o după-amiază leneşă de duminică, când dădeam roată tot mai larg prin jurul blocului cu Roxana, povestind te miri ce, despicând te miri ce fir de iarbă şi de vorbă în patru, sălbaticii ne-au ieşit pur şi simplu în cale. Loc îngust şi fără scăpare. În faţa blocului nostru, dincolo de stradă, e o şcoală. Acolo, în curtea şcolii ne-au încolţit, în labirintul gardurilor vii. Am dat înapoi, ne-am tras din calea lor cât s-a putut, dar am nimerit în culoarul strâmt de lângă treptele de la intrarea profesorilor şi în câteva clipe m-am pomenit prăbuşită pe soclul de piatră, cu Romică rânjindu-mi în faţă, urlând ca turbat în obrazul, în fruntea, în gâtul meu: „Ţine-o, băi! Ţine-o bine!“. Nemaipomenit de încântată, Venera, în veşnicul ei trening roşu cu dungi albe, a sărit şi m-a apucat de picioare, ajutată de vreun supus. O ceată de pigmei striga de jur împrejur, agitând braţe subţiri – o pădure de suliţi. Am strigat şi eu, însă, ca-n cele mai groaznice vise, degeaba ieşea vocea mea cu toată forţa din gâtul întins dureros, căci nu se auzea. Retrasă deoparte, încremenită cu mâna la gură, prietena mea nu făcea decât să privească. Nu, nu voiam să se uite la mine, nu voiam nici să văd în ochii ei cum sunt văzută; doisprezece ani, păr lung şi-o rochie albă cu mâneci bufante, lungă până sub genunchi, cu fâşii liliachii pe la tiv – şi tivul ăsta învolburat ajuns acum sus, peste şolduri; mă zbat degeaba, strivită de turbatul ăsta de Romică, pe soclul încins de la intrarea în şcoala pustie; el mă împinge zdravăn cu o mână în gât, iar pe cealaltă şi-o strecoară sub rochia mea, printre picioarele mele, sus, tot mai sus, până reuşeşte, ajunge. Totul ca într-un vis îngrozitor, imposibil de oprit. Când am rămas acolo, năucită şi răvăşită, cu rochia strânsă între coapse, privind cum în sfârşit ceata de sălbatici se îndepărtează şi dispare în urlete şi hohote victorioase, mi-am aranjat iute hainele, deşi nimic nu se mai putea aranja, şi-am implorat-o pe prietena mea să nu spună nimănui-nimic-niciodată. Aproape cu aceleaşi cuvinte şuierate şi de Venera în urechea mea, la plecare.

Roxana mi-a promis şi am fost sigură că s-a ţinut de cuvânt. Aşa cum s-or fi ţinut cine ştie câte alte fete – cine să îndrăznească să spună ceva despre una ca asta? Şi ce să spui, de fapt, cum să spui? Nu degeaba legendele despre sălbaticii ăştia nu erau niciodată prea clare; era limpede că fac lucruri oribile, dar nimeni nu se încumeta să le mai şi povestească – noi nici măcar nu aveam cuvinte pentru toate astea. Clară mi-a rămas amintirea mâinii osoase, un animal, mâna asta în sine, o târâtoare cu colţi şi gheare înaintând şi ajungând în locul care-mi aparţinea numai mie şi despre care nici nu ştiam până atunci cu adevărat că există, locul pe care mi-l atingeam în treacăt doar ca să mi-l spăl, aşa cum ţi-ai spăla un călcâi sau un umăr, subţioara, omoplatul, genunchiul, locul căruia el i-a zis cum i-a zis, o singură dată, dar tare şi cu nesaţ, scuipându-mi-l jegos în obraz şi murdărindu-mă toată cu el, în timp ce mă zdrobea şi mă frământa.

Era de neconceput să te duci undeva, să spui ceva. În plus, eram vinovată, asta mi-era foarte clar. Nici nu meritam ajutată. Doar strigasem „Ajutor!“ din toate puterile chiar atunci, când îmi trebuia ajutorul, însă dincolo de pereţii de sticlă ai coşmarului meu era o zi însorită, ah, era atâta lumină, din televizoare curgeau acordurile de la Divertisment muzical sau poate deja începuseră Aventurile din Epoca de piatră, Margareta Pâslaru şi Fred şi Barney umpleau cu glasurile lor plăcute sufrageriile pe-ale căror mese se răceau oscioare de pui bine linse, se înnegreau resturi verzi de salată, cine să te audă şi să te mai şi creadă? O, Doamne, dracii ăştia de copii care nu se potolesc niciodată!…

*

Azi, aproape de ora închiderii, a intrat în librărie un bărbat necunoscut, care a întrebat de o carte necunoscută. Nu mai auzisem nici de titlu, nici de autor. N-am putut să-l ajut. A rămas o vreme acolo, în apropierea uşii, slab şi înalt, citind titlurile de pe cotoare cu capul înclinat într-o parte. Înainte să plece, s-a întors spre mine şi a zis cu un aer distrat: „Asta-i o bizarerie! Ca să citeşti titlurile cărţilor româneşti, trebuie să înclini capul spre stânga. În schimb, în cazul cărţilor în engleză, trebuie să-l înclini către dreapta“. A aşteptat un răspuns şi apoi, văzând că tac, mi-a zis „Săru-mâna“ oarecum încurcat şi-a plecat. M-am uitat după el, de la locul meu, dintre caiete. Doar un pic l-am putut vedea, căci, odată ieşit pe uşă, a dat colţul pe partea cu Tutungeria şi dus a fost. Sunt sigură că nu l-am mai văzut niciodată. Are o siluetă cu totul aparte, l-aş fi reţinut.

M-am dus la cărţi, am înclinat capul spre stânga, am citit titlurile. Bineînţeles că avea dreptate. Dar ce cărţi în engleză, ce dreapta?

Mi s-a stricat ceasul. Ceasul de mână, primit de la mama când am împlinit 18 ani şi eram deja departe de ea. E un ceas mic, cu cadran alb încadrat într-un cerc auriu, cu cureluşă neagră din piele de şarpe. A fost al bunicii, mama mamei. Îmi lipseşte ţârâitul lui de greiere – în unele seri, pe balcon, obişnuiam să stau şi să ascult, apropiindu-l mult de ureche, cum face concurenţă greierilor adevăraţi. Aseară, când plecam acasă, am trecut să-mi iau pâine şi am văzut că a apărut o Ceasornicărie într-un colţişor ascuns din spatele Poştei. Ciudat. M-am tot gândit ce era acolo înainte. Nu reuşeam deloc să-mi dau seama şi asta mă sâcâia. Abia noaptea, în pat, chiar înainte să adorm, mi-am dat seama şi m-am liniştit: cred că nu era nimic acolo înainte.